ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2022 року	Львів	Справа № 460/15757/21 пров. № А/857/12407/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                         Курильця А.Р.,
суддів                                                             Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року у справі № 460/15757/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції – Дорошенко Н.О.,
час ухвалення рішення – 20.07.2022 року, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 20.07.2022 року,

                                                    в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач), в якому просив: а) визнати протиправними дії щодо припинення йому виплати  пенсії за віком: б) зобов`язати поновити йому виплату пенсії за віком з моменту припинення виплати – 01.03.2021.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.03.2021.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Свої апеляційні вимоги мотивує тим, що згідно з результатами позапланової перевірки достовірності відомостей про відпрацьований час за періоди з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977, зазначених у довідці Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» від 04.01.2021 №1, дані відповідають первинним документам, наданим на перевірку (книги обліку праці та розрахунків з оплати праці за 1974 - 1977 роки). Водночас перевіркою встановлено, що записи щодо позивача виконано різними чорнилами в порівнянні із записами прізвищ та імен інших працівників колгоспу в зазначених книгах, відсутні назви посад по всіх працівниках даного колгоспу, тому підтвердити достовірність видачі довідки від 04.01.2021 №1 немає можливості. Крім того зазначає, що в електронній пенсійній справі позивача міститься лист Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» (без дати та номера видачі), в якому зазначено, що картка форми Т2 на ім`я ОСОБА_1 пошкоджена мишами та не збережена. Таким чином, оскільки за результатами перевірки не підтверджено достовірність документів про стаж, наданих для призначення пенсії, то тривалість страхового стажу визначена без урахування вищезазначених періодів роботи з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977, та складає 25 років 2 місяці 23 дні, що не дає права на призначення пенсії за віком.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Судом встановлено, що позивач 06.01.2021 року звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (а.с.11).
До заяви про призначення пенсії від 06.01.21 позивач долучив копію трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.4-5), а також ним було долучено довідку Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» від 04.01.2021 №1 (а.с.10), в якій містились відомості про періоди роботи в колгоспі з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977.
За результатами вказаної заяви з 06.01.2021 позивачу зараховано страховий стаж роботи понад 27 років, призначено пенсію за віком та розпочато виплату такої пенсії.
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 12.03.2021 №1700-0403-8/10431 повідомило позивача, що при опрацюванні його пенсійної справи виникла переплата пенсії за період з 06.01.2021 по 28.02.2021 в сумі 3252,68 грн. у зв`язку з недостатністю стажу для призначення пенсії за віком.
На письмове звернення позивача щодо підстав припинення виплати йому пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 11.08.2021 за №7459-6741/В-02/8-1700/21 повідомило про те, що відповідно до статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема, у разі якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості. 
Згідно з результатами позапланової перевірки достовірності відомостей про відпрацьований час за періоди з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977, зазначених у довідці Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» від 04.01.2021 №1 підтвердити достовірність видачі вказаної довідки немає можливості, тому тривалість страхового стажу позивача визначена без урахування вищезазначених періодів робіт, що не дає права на призначення позивачу пенсії за віком. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 49 вказаного Закону виплату позивачу пенсії припинено.
Вважаючи такі дії Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області протиправними та необґрунтованими, позивач звернувся до суду з позовом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи. Відмінність чорнил, якими здійснено записи в первинних документах щодо періодів роботи позивача, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення первинних бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії та частини 3 статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV).
Закон № 1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ст.45 Закону №1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз.2 ч.4 ст.26 Закону №1058-ІV).
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній».
Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Згідно пункту 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Із наведених законодавчих норм слідує необхідність надання уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників виникає при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
Так, у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці від 20.07.1978 НОМЕР_1 записів щодо роботи позивача у період з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977 в колгоспі «Україна», правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство «Україна», позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії від 06.01.2021 було надано довідку ПСП «Україна» від 04.01.2021 №1.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не зарахував період роботи позивача з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977, зазначених у даній довідці, тому що записи щодо позивача виконано різними чорнилами в порівнянні із записами прізвищ та імен інших працівників колгоспу в зазначених книгах, відсутні назви посад по всіх працівниках даного колгоспу, тому підтвердити достовірність видачі довідки від 04.01.2021 №1 немає можливості.
Суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та іншої документації на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та інших документів з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.
Як правильно зауважив суд першої інстанції, що зазначення в акті звірки сумніву особи, що здійснювала звірку, щодо достовірності записів у первинному документі з підстав відмінності чорнил, яким заповнювався такий документ, є лише суб`єктивною думкою такої особи, яка не має жодного юридичного значення та не може свідчити про правомірність дій відповідача при перевірці обґрунтованості видачі довідки ПСП «Україна» від 04.01.2021 №1 та достовірності відомостей, зазначених в ній.
Окрім цього, колегія суддів підкреслює, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її довідці. 
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 та від 08.02.2021 по справі № 487/68/17, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював або його періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у довідці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку, що робота позивача у періоди з 23.07.1974 по 31.07.1974 та з 23.06.1975 по 28.08.1977 в колгоспі «Україна», правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство «Україна», підтверджується довідкою від 04.01.2021 № 1, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про зарахування до трудового стажу позивача спірного періоду, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а тому мотивація, яка наведена у апеляційній скарзі, не дає адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які спростовують правову позицію суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року у справі № 460/15757/21 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року.