Справа № 466/1084/21                                Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1336/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       17 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: адвоката Квак В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 листопада 2021 року по справі за позовом адвоката Квака Вадима Васильовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

                                       в с т а н о в и в:

       В лютому 2021 року адвокат Квак Вадим Васильович, який представляє інтереси ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 89413,07 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 254928,00 грн., судові витрати просить покласти на відповідачів.
       В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що 13 листопада 2018 року ОСОБА_2 була видана нотаріально посвідчена довіреність на ім`я відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , якою ОСОБА_2 уповноважував останніх бути його представником з питань приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідачі на виконання доручення зажадали перерахувати їм кошти, які будуть використані для реалізації доручення – приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
       Згідно такої домовленості ОСОБА_2 було здійснено через Приватбанк перерахування коштів, а саме: на ім`я ОСОБА_1 :
-13.11.2018 – 9000 грн.;
-01.02.2019 -34626 грн.;
-20.02.2019 – 59950 грн.;
-02.03.2019 – 60000 грн.;
-03.03.2019 – 60000 грн.;
-04.03.2019 – 31351 грн., що в загальній сумі складає 254928,00 грн.
На ім`я ОСОБА_3 :
-01.02.2019 – 34800 грн.;
15.03.2019 – 54613,07 грн., що в загальній сумі складає 89413,07 грн.
       Отримавши вказані кошти, відповідачі до виконання умов договору доручення не приступили і жодних дій на виконання доручення не вчинили та почали уникати спілкування з ОСОБА_2 . У зв`язку із вищенаведеним змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
       Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24 листопада 2021 року позовні вимоги адвоката Квака Вадима Васильовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено повністю.
       Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 89413 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста тринадцять) грн., 07 коп.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 254928 (двісті п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять вісім) грн., 00 коп.
       Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 908 (дев`ятсот вісім) грн., 00 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 2535 (дві тисячі п`ятсот тридцять п`ять) грн., 41 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим. прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з порушенням принципу змагальності сторін.
В апеляційній скарзі зазначає, що не була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, не отримувала жодних документів чи повісток. 
Провадження у вказаній справі було відкрито 16 лютого 2021 року, а з 02.12.2020 року її знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та 23.12.2020 року місце проживання зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 .
Вказує, що суд не прийняв до уваги той факт, що вона не отримувала повідомлень, не встановив її особу належним чином та не надав їй можливості надати пояснення по справі.
Зазначає, що не мала можливості ознайомитись з позовом і обґрунтуванням позовних вимог, проте гроші оплачувались не однією сумою, тому про помилковість оплати чи якесь подібне трактування не може й бути мови.
Вказує, що позивача консультувала ще три роки тому, позивач отримував консультації і оплачував їх без заперечень, також видав довіреність, щоб вона могла отримувати від його імені потрібну для консультації інформацію. Вартість години консультації на її офіційному сайті складає 375 дол.США, про що позивачу було відомо, і він проводив відповідно не одну кількість оплат.
Просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення адвоката Квак В.В. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції взявши до уваги те, що грошові кошти, які були перераховані позивачем – відповідачам та призначалися для представництва інтересів позивача ОСОБА_2 відповідно до довіреності від 13 листопада 2018 року з метою приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, умови якої відповідачами виконано не було, відтак вважав, що кошти ОСОБА_1 у розмірі 254928,00 грн. та кошти ОСОБА_3 у розмірі 89413,07 грн. на переконання суду отримані безпідставно, тому прийшов до висновку, що слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 254928,00 грн. та із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 89413,07 грн.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що 13 листопада 2018 року ОСОБА_2 видав довіреність, якою уповноважує ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 бути його представником, представляти його інтереси в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування, в землевпорядних організаціях, в органах нотаріату, в реєстраційній службі, з питань приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності на вищевказані земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пастернаком М.М., що стверджується копією довіреності. Дана довіреність була видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 з метою приватизації земельних ділянок ОСОБА_2 та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
       На виконання доручення щодо приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачам було перераховано кошти через Приватбанк, а саме: на ім`я ОСОБА_1 :
-13.11.2018 – 9000 грн., що стверджується дублікатом квитанції №66819624721311071605;
-01.02.2019 - 34626 грн.; що стверджується дублікатом квитанції №Р24А553385486А19246;
-20.02.2019 – 59950 грн.; що стверджується дублікатом квитанції №Р24А563364626А98001;
-02.03.2019 – 60000 грн.; що стверджується дублікатом квитанції №66819624715242913326;
-03.03.2019 – 60000 грн.; що стверджується дублікатом квитанції №66819624715976779304;
-04.03.2019 – 31351 грн., що стверджується дублікатом квитанції №66819624716821822452, що в загальній сумі складає 254928,00 грн.
На ім`я ОСОБА_3 :
-01.02.2019 – 34800 грн.; що стверджується дублікатом квитанції №Р24А553383171А24609;
15.03.2019 – 54613,07 грн., що стверджується дублікатом квитанції №66819624726383704281, що в загальній сумі складає 89413,07 грн.
       Звертаючись до суду з позовом до відповідачів про стягнення коштів, позивач змінивши підстави позову посилався на статтю 1212 ЦК України.
       Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
       Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
       Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
       За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
       Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
       Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
       Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
       У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
       Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
       Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
       Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
       При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
       Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
       Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.
       Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
       Як встановлено з матеріалів справи 13 листопада 2018 року ОСОБА_2 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 бути його представником.
       Вказана обставина справи свідчить про наявність ознак правовідносин доручення між позивачем та відповідачами на виконання певних дій, а відтак й наявність договірних правовідносин.
       У відповідності до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
       Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов`язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов`язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють.
       При цьому у відносинах добровільного представництва, що ґрунтується на волевиявленні того, кого представляють, представлюваною стороною може бути лише дієздатна фізична особа, яка в змозі вільно сформулювати свою волю і адекватно виразити її ззовні.
       У відповідності до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
       Згідно ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
       З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження відповідачами коштів.
       Позивач зазначав, що відповідачі на виконання довіреності не вчинили жодних дій, а тому сплачені ним кошти підлягають поверненню . Проте, колегія суддів звертає увагу, що позивач сплачував кошти не одним платежем та протягом п`яти місяців, що свідчить про суперечливу поведінку позивача. Якщо сторони по довіреності з листопада 2018 року не вчиняли жодних дій на її виконання, не логічною є поведінка позивача, який сплачує кошти до березня 2019 року.
       Окрім цього, до відзиву на позовну заяву, ОСОБА_3 долучає документи, які готувались нею від імені ОСОБА_2 , що також спростовує твердження позивача.
       Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.  Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
       Колегія суддів приходить до переконання, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.
       У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішенню суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
               Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
                                               ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задоволити.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 листопада 2021 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким в позові адвоката Квака Вадима Васильовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                             Шеремета Н.О.