ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року 

справа № 703/3785/21		
провадження № 22-ц/821/1234/22		
категорія: 300000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І., 
суддів: Бородійчука В. Г.,  Карпенко О. В., 
секретаря - Винник І. М., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,  
відповідач  -  ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Олександра Сергійовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів, у складі головуючого судді Прилуцького В. О., повний текст рішення складено 15 липня 2022 року,
в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

22 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищезазначеним позовом. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_2 була досягнута усна попередня домовленість про укладення договору купівлі-продажу належних останній двох земельних ділянок для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, кадастровий номер ділянок: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554. 
За домовленістю позивач передав відповідачу 400 000 грн за вказані земельні паї, про що відповідачем надано письмову розписку. Однак, ОСОБА_2 так і не передала позивачу земельні ділянки, зазначені в розписці від 04 квітня 2018 року та в подальшому передала їх в оренду ПСП «Сяйво», державна реєстрація іншого речового права на ділянку, кадастровий номер якої 7124084000:01:001:0555 відбулась 25 квітня 2020 року, а державна реєстрація іншого речового права на ділянку, кадастровий номер якої 7124084000:01:001:0554 відбулась 03 березня 2020 року.
Позивачем зазначено, що хоча ним було вчинено всі дії на виконання договору, однак договір купівлі-продажу земельних ділянок кадастровий номер: 7124084000:01:001:0555 та 7124084000:01:001:0554, сторонами укладено не було, при цьому отримані кошти відповідач не повернула, таким чином грошові кошти були набуті і утримуються нею без достатньої правової підстави. Крім того, вказав, що оскільки договір купівлі-продажу земельних ділянок сторони не уклали в належній формі і не посвідчили нотаріально, що є наслідком його нікчемності, відтак відповідач зобов`язана повернути кошти, які вона отримала від позивача та продовжує безпідставно зберігати їх.
При цьому позивач вважає, що строк позовної давності на момент подання даного позову ним не пропущений та зауважив, що початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з моменту державної реєстрації іншого речового права на земельні ділянки щодо яких сторонами була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу, тобто з моменту, коли позивач міг довідатись про порушення свого права, а саме з 25 квітня 2020 року.
За наведених обставин, позивач, посилаючись на норми ст. 1212 ЦК України, просив стягнути на його користь із ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 400 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів відмолено в повному обсязі.
Рішення мотивовано тим, що зміст розписки свідчить про те, що сторонами не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору купівлі-продажу земельних ділянок, тому такий договір є неукладеним.
Зазначено, що наявні підстави для стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, оскільки фактично між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу земельних ділянок, передача коштів відбулася шляхом складання розписки від 04 квітня 2018 року про оплату вартості вказаних земельних ділянок, згідно якої відповідач отримала від позивача 400 000 грн. Водночас, на момент вчинення вказаних дій, діяли вимоги п. «б» ч. 15 Розділу X. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗК України, згідно яких до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається, зокрема, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок. Сторони не дотрималися вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, у відповідності до приписів ст. 657 ЦК України, що вказує на нікчемність договору, виходячи з приписів ч. 1 ст. 220 ЦК України.
В той же час місцевий суд прийшов до висновку, що нікчемний договір укладено 04 квітня 2018 року, отже з указаної дати позивач був обізнаний про порушення свого права, проте з даним позовом звернувся до суду лише в листопаді 2021 року, а тому, виходячи з норм ч. 1 ст. 257 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, прийшов до висновку про те, що позивачем пропущений трирічний строк на звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у справі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу,

В апеляційній скарзі, поданій 09 серпня 2022 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Мельник О. С., з посиланням на неповне з`ясування обставин справи, та неправильне застосування норм матеріального права, порушив питання про скасування рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року.
Мотивація апеляційної скарги зводиться до того, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку, щодо спливу строку позовної давності, оскільки, виходячи зі змісту розписки, вбачається, що її текст не містить строку виконання зобов`язання, з огляду на що термін виконання боржником обов`язку не встановлений, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. З огляду на викладене застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строків позовної давності є безпідставним, оскільки строк виконання зобов`язання не встановлено.  
Скаржник переконаний, що враховуючи  наведені обставини право на судовий захист  у позивача виникло з моменту пред`явлення вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника О. С. на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року у вказаній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року справу призначено до розгляду на 21 вересня 2022 року на 11:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час та місце її розгляду. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 006035, виданим на підставі розпорядження Тальнівської РДА від 29 січня 2003 року № 28, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 6 березня 2003 року за № 638, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 5,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номера земельної ділянки 7124084000:01:000:0555, 7124084000:01:000:0554, яка розташована на території Колодистенської сільської ради Тальнівського району Черкаської області (а. с. 93).
Відповідно до розписки від 04 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 400 000 грн за земельні паї кадастровий номер земельних ділянок: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554 (а. с. 7).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 282209492 від 01 листопада 2021 року вбачається, що 25 квітня 2020 року проведена державна реєстрація договорів оренди укладених 22 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ПСП «Сяйво» щодо земельних ділянок кадастровий номер: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554 строком на 39 років. (а. с. 8-12). 
25 травня 2022 року стороною відповідача до суду подано заяву про застосування  наслідків спливу строків позовної давності. В заяві викладена незгода із твердженням позивача щодо початку перебігу строку позовної давності, який на його думку розпочався з моменту реєстрації відповідачем іншого речового права на земельну ділянку кадастровий номер 7124084000:01:000:0555, а саме з 25 квітня 2020 року - дати реєстрації договору оренди вказаної земельної ділянки між ПСП «Сяйво» та ОСОБА_2 та стверджує, що перебіг строку позовної давності розпочався саме з часу передачі відповідачу власних коштів позивача за належні відповідачу земельні ділянки. 
В заяві зазначено, що згідно положень ст. 253 ЦК України, обов`язок відповідача з повернення безпідставно набутих грошових коштів виник з наступного дня після настання безпідставного збагачення, тобто з 05 квітня 2018 року. Відтак з огляду на положення ст. ст. 253, 261 ЦК України, останнім днем строку позовної давності за вимогою про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 04 квітня 2018 року - є 05 квітня 2021 року, тоді як позивач звернувся до суду із даним позовом лише в листопаді 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. 
Відтак, має місце сплив позовної давності (три роки) щодо стягнення грошових коштів, що є предметом позову позивача. На підставі наведеного, відповідач просила в задоволенні позову відмовити (а. с. 105-106).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що  вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
У відповідності до ч. 6 приведеної статті в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного. 
Предметом даного позову є повернення безпідставно набутих коштів переданих  позивачем відповідачці на умовах нікчемності договору купівлі продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник не погоджується з застосуванням місцевим судом наслідків пропуску строків позовної давності, вважаючи що строк виконання зобов`язання у розписці зазначено не було.
Дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до норм ч. 1 ст. 202 ЦК України, є правочином.
Презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України, говорить про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
ЗК України закріплено його пріоритет у сфері регламентації земельних відносин, що підкріплюється ст. 9 ЦК України, де зазначено, що положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Частиною 1 ст. 79 ЗК України, яка регламентує земельну ділянку як об`єкт права власності, визначено, що об`єктом права власності визначена земельна ділянка, яка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 131 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.
Згідно ч. 1 ст. 132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.
Статтею 181 ЦК України земельні ділянки віднесено до нерухомих речей, тому до угод, за якими може здійснюватися перехід права власності на земельні ділянки як на нерухоме майно, відносяться угоди (договори) купівлі-продажу.
Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі ( ст. 657 ЦК України).
Частиною 2 ст. 132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено істотні умови угод про перехід права власності на земельні ділянки, в тому числі договору купівлі-продажу земельної ділянки, так угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України ).
Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України).
Матеріали справи вказують на те, що ОСОБА_2 , 04 квітня 2018 року, в період дії п. «б» ч. 15 Розділу X. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗК України, згідно якого до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається, зокрема купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, була складена розписка про оплату ОСОБА_1 вартості паїв земельних ділянок з кадастровими номерами 7124084000:01:000:0555, 7124084000:01:000:0554, в сумі 400 000 грн, що належать на праві власності ОСОБА_2 відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку Серія ЧР  № 006035 від 29 січня 2003 року № 28 (цільове призначення земельної ділянки – ведення товарного сільськогосподарського виробництва).
Вказана розписка відповідачкою не оспорювалася. Факт отримання грошових коштів в рахунок плати за майбутнім договором купівлі-продажу обома сторонами не заперечувалися. Як не заперечувався і факт того, що вказані ділянки є ділянками сільськогосподарського призначення. 
Зазначені земельні ділянки мали б бути предметом договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем.  Водночас, зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 282209492 від 01 листопада 2021 року вбачається, що 25 квітня 2020 року проведена державна реєстрація договорів оренди укладених 22 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ПСП «Сяйво» щодо земельних ділянок кадастровий номер: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554 строком на 39 років. 
В свою чергу вище зазначена розписка ОСОБА_2 , 04 квітня 2018 року не містить даних щодо істотних умов договору купівлі-продажу земельних ділянок, встановлених ст. 132 ЗК України, а саме відомостей про: вид угоди, самі земельні ділянки з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення та правового режиму, посилання на документ що підтверджує належність ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки.
Сторони  не дотримались вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Враховуючи, що сторонами у справі не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору купівлі продажу земельних ділянок, такий договір відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України є неукладеним. 
В контексті наведеного, грошові кошти отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за неукладеним правочином, а тому він не є юридичним фактом та не тягне жодних правових наслідків. Відтак, якщо сторони передали майно на виконання неукладеного договору, воно може бути повернуто на підставі положень про безпідставне збагачення (ст. 1212 ЦК України). Викладене вказує на обґрунтованість підстав наведених позивачем для повернення йому безпідставно набутих коштів відповідачем.
Про те, що спірний правочин від 04 квітня 2018 року є неукладеним, сторонам достовірно було відомо з часу складання розписки від 04 квітня 2018 року. За захистом порушеного права, а саме стягнення безпідставно набутих коштів, позивач ОСОБА_1 звернувся 22 листопада 2021 року.
Водночас, 25 травня 2022 року стороною відповідача до суду подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Мотивація заяви зводилася до того, що останнім днем строку позовної давності за вимогою про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 04 квітня 2018 року - є 05 квітня 2021 року, тоді як позивач звернувся до суду із даним позовом лише в листопаді 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд прийшов до вмотивованого висновку про те, що позивачем пропущений трирічний строк на звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, оскільки виходячи з норм ч. 4 ст. 267 ЦК України роз`яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», правовій позиції викладеній у постанові ВС від 29 серпня 2022 року у справі № 219/1316/16-ц, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення (крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього).
Доводи апеляційної скарги, щодо початку перебігу строку позовної давності, з моменту пред`явлення вимоги, оскільки строк зобов`язання не встановлено та посилання при цьому на правові висновки, що регулюють правовідносини у сфері позики за борговими розписками, суд апеляційний суд розцінює як неспроможні з огляду на те, що для вимог про застосування наслідків нікчемного правочину перебіг позовної давності починається від дня, коли почалося виконання даного правочину, що узгоджується зі змістом норм ч. 3 ст. 261 ЦК України.
Аналогічні висновки щодо застосування ч. 3 ст. 261 ЦК України викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18, (провадження № 61-20963св19), в постановах Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18).
В аспекті наведеного судова колегія зазначає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. 
Враховуючи викладене, апеляційна скарга, з підстав у ній наведених, задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Олександра Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий                                                                                                    Л. І. Василенко

Судді:                                                                                                              В. Г. Бородійчук

                                                                                                                         О. В. Карпенко