Ухвала
Іменем України
 
01 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 454/3576/19
провадження № 61-10194ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року у складі судді Струс Т. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна через Державну казначейську службу України, Львівської обласної прокуратури, третя особа - Головне управління Національної поліції у Львівській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу попереднього (досудового) слідства та прокуратури,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна через Державну казначейську службу України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу попереднього (досудового) слідства та прокуратури.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району від 23 грудня 2009 року відносно неї порушено кримінальну справу за частиною п`ятою статті 191 КК України, яка надалі із зміненим обвинуваченням, а саме: ще додатково статтями обвинувачення за частиною четвертою статті 191, частиною першою статті 367 КК України була скерована до суду. Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року її (позивача) засуджено за частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 191 КК України та на підставі статті 70 КК України призначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді семи років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків на два роки, конфіскацією майна, що належить їй на праві приватної власності. За частиною першою статті 367 КК України її виправдано. Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено до набрання вироком законної сили. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2012 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року в частині її виправдання за частиною першою статті 367 КК України у зв`язку з відсутністю складу злочину залишено без змін. У решті вирок скасовано, справу в частині обвинувачення за частиною четвертою та частиною п`ятою статті 191 КК України направлено на новий розгляд в той самий суд в іншому складі суду. Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року кримінальну справу щодо її обвинувачення за частиною четвертою та частиною п`ятою статті 191 КК України направлено прокурору Сокальського району для організації проведення додаткового розслідування. Обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено без змін. З відповіді СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області від 28 серпня 2019 року вбачається, що кримінальне провадження №12013150310001212 від 26 грудня 2013 року щодо її обвинувачення за частиною четвертою та частиною п`ятою статті 191 КК України закрито постановою слідчого від 14 листопада 2016 року на підставі пункту 2 частиною першою статті 284 КПК України. Зазначає, що внаслідок перебування під слідством і судом її життя настільки погіршилося, що призвело до нервових зривів і тяжкого захворювання. В 2018 році їй проведено складну операцію, наслідки якої вона відчуває дотепер. На час подання позову вона є інвалідом ІІІ групи пожиттєво, працювати не може, оскільки цього не дозволяє стан її здоров`я. 
 
ОСОБА_1 , із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог і посиланням на статті 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просила стягнути з держави Україна на свою користь у відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн та судові витрати.
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 536 466 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом в період із 28 грудня 2009 року по 14 листопада 2016 року, тобто 82 місяців та 16 днів, і знаходилася в стані тривалих переживань та страждань чим погіршився її психологічний стан та завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню державою, які визначені законом за час перебування під слідством та судом до закриття кримінального провадження.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 938,40 грн судового збору скасовано. В іншій частині рішення залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, а тому не мала обов`язку сплачувати судовий збір у розмірі 938,40 грн, який сплатила помилково, на що не звернув увагу суд першої інстанції та зробив помилковий висновок про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 938,40 грн сплаченого судового збору. Позивач не позбавлена права повернути помилково сплачений нею судовий збір.
 
В іншій частині рішення апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, що з урахуванням встановлених обставин, вимог розумності та справедливості, наявності порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу її страждань, суд обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 536 466 грн.
 
12 жовтня 2022 року керівник Львівської обласної прокуратури подав касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
 
В касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга, Львівська обласна прокуратура зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що розмір відшкодування, наведений у судових рішеннях, є необґрунтованим і безпідставним, зокрема в частині застосування для розрахунку не одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як цього вимагає Закон, а його збільшення. Відтак, розмір шкоди, який більший від мінімально встановленого законом, підлягає обов`язковому доказуванню в суді. З моменту внесення відомостей у Єдиного реєстру досудових розслідувань, ОСОБА_1 підозра у вчиненні будь - якого злочину не повідомлялась. Таким чином, з 27 грудня 2013 року в розумінні положень КПК України, який набрав законної сили з 20 листопада 2012 року, зокрема, стаття 42 КПК України, ОСОБА_1 не перебувала під слідством і судом, запобіжні заходи, визначені статтею 176 КПК України, до неї застосовано не було. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції не правильно визначив період перебування позивачки під слідством та судом, оскільки позивачці пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину 28 грудня 2009 року та з 27 грудня 2013 року така не перебува ла під слідством та судом. Отже, період притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності становить 48 місяців. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата з 01 грудня 2022 року становить 6 500 грн на місяць. Отже, 6 500 грн х 48 місяців = 312 000 грн. Крім того, відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Частиною 3 цієї статті передбачено, що для визначення розміру витрат учасник справи подає детальний опис робіт. Згідно акту про надання послуг адвоката від 24 грудня 2019 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 24 грудня 2019 року встановлено, що позивачкою сплачено адвокату Мартинюк О. І. 1 150 грн за надану правову допомогу. Проте, в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги. У акті про надання послуг від 24 грудня 2019 року зазначено, що адвокат Мартинюк О. І. надала ОСОБА_1 професійну правничу допомогу, яка охоплює підготовку та пред`явлення позову в суд про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу попереднього слідства та прокуратури.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району від 23 грудня 2009 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого частини п`ятої статті 191 КК України.
 
Згідно вироку Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року ОСОБА_1 визнано винною за частиною четверною статті 191 та частини п`ятої статті 191 КК України та призначено їй покарання за частиною п`ятою статті 191 КК України - 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій на 2 роки, з конфіскацією майна, що належить їй на праві приватної власності; за частиною четверною статті 191 КК України - 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій на 2 роки. На підставі статті 70 КК України остаточно призначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій на 2 роки, з конфіскацією майна, що належить їй на праві приватної власності. За частиною першою статті 367 КК України позивача виправдано. Запобіжний захід (підписку про невиїзд) залишено до набрання вироком законної сили.
 
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2012 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року в частині виправдання позивача за частиною першою статті 367 КК України у зв`язку з відсутністю складу злочину, залишено без змін. У решті вирок скасовано, справу в частині обвинувачення за частиною четверною та частиною п`ятою статті 191 КК України направлено на новий розгляд в той самий суд в іншому складі суду.
 
Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року кримінальну справу щодо обвинувачення позивачки ОСОБА_1 за частиною четверною та частиною п`ятою статті 191 КК України направлено прокурору Сокальського району для організації проведення додаткового розслідування.
 
Суди встановили, що у кримінальному провадженні №12013150310001212 від 26 грудня 2013 року слідчим Басараб Б. В. 14 листопада 2016 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (з реабілітуючих підстав).
 
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на пункт 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» та зробив помилковий висновок про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 938,40 грн сплаченого судового збору. Позивач не позбавлена права повернути помилково сплачений нею судовий збір. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання зазначеної позовної заяви.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).
 
Як зазначено вище, судові рішення судів попередніх інстанцій в цій справі постановлено у 2022 році.
 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2022 року становив - 6 500 грн.
 
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), на які послався заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Врахувавши характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість заподіяння немайнових втрат та можливості їх відновлення, взявши до уваги запобіжні заходи, які були обрані стосовно нього, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача гарантованого законом розміру відшкодування моральної шкоди.
 
Згідно з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі    № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
 
З урахуванням установлених обставин справи, прийнявши до уваги тяжкість вимушених змін у житті позивача, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суди обґрунтовано частково задовольнили позов, визначивши розмір компенсації моральної шкоди в 536 466 грн, тобто до гарантованого статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розміру відшкодування моральної шкоди.
 
Посилання Львівської прокуратури на висновки, викладені у постановах Верховного Суду 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, зводяться до необхідності зменшення визначеного судами у цій справі розміру моральної шкоди до рівня, з якого виходили суди у наведених справах з урахуванням часу перебування осіб під слідством і судом. Проте обставини, установлені у справах, на які посилається заявник, зокрема, які мають враховуватись під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, є іншими у порівнянні зі справою, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Тому оскаржені судові рішення наведеним висновкам не суперечать.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно визначили період перебування позивача під слідством та судом безпідставні.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом в період із 28 грудня 2009 року по 14 листопада 2016 року, коли було прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення), тобто 82 місяці та 16 днів. Щодо неї в межах цього кримінального провадження був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19) зазначено, що «моментом початку перебігу такого періоду є винесення слідчим постанови від 17 січня 2011 року про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 176 КК України, а моментом закінчення - закриття кримінальної справи у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення».
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 128/848/21 (провадження № 61-2499св22) зазначено, що «судами встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом у період часу з 15 липня 2014 року до закриття кримінального провадження у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення - 03 квітня 2018 року, що становить 44,5 місяців, чим їй заподіяно моральної шкоди… Встановивши доведеність факту спричинення органами досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом, у зв`язку з чим їй завдано моральної шкоди, розмір якої судами визначено з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості. Такі висновки є правильними та відповідають засадам розумності та справедливості».
 
Отже, суди вірно визначили період перебування позивача під слідством та судом.
 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно акту про надання послуг адвоката від 24 грудня 2019 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 24 грудня 2019 року позивачкою сплачено адвокату Мартинюк О. І. 1 150 грн за надану правову допомогу.
 
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
У пункті 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
За нормами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
 
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Частинами першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.
 
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
 
Частинами третьою - п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у частині шостій статті 137 ЦПК України.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію про те, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
 
Судами встановив, що визначений розмір відшкодування відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням установлених судами обставин, глибини і тривалості моральних страждань.
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 1 150 грн.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна через Державну казначейську службу України, Львівської обласної прокуратури, третя особа - Головне управління Національної поліції у Львівській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу попереднього (досудового) слідства та прокуратури.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                                                           Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                        М. М. Русинчук