ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 404/7486/20
провадження № 51-1638км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                ОСОБА_10.,
суддів                                                            ОСОБА_11., ОСОБА_12.,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_13., 
прокурора                                                    ОСОБА_14.,
захисників                                                    ОСОБА_15., ОСОБА_16.
(у режимі відеоконференції),
засудженого                                                ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_1 - адвокатів ОСОБА_15. і ОСОБА_16. на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року щодо 
ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кіровограда (на цей час - м. Кропивницький), жителя цього АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115; ч. 1 ст. 119  Кримінального кодексу України(далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК - на строк 7 років, за ч. 1 ст. 119 КК - на строк 4 роки.  
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень  шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
До набрання вироком законної сили ухвалено обрати ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою і негайно взяти його під варту в залі судового засідання.
Строк відбування покарання ОСОБА_1 вирішено обчислювати з 30 вересня 2021 року, зарахувавши у строк відбуття покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення під час тримання під вартою у вказаному кримінальному провадженні в період з 02 по 12 жовтня 2020 року з розрахунку один день позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення.
Врегульовано питання щодо цивільного позову й речових доказів.
Згідно з вироком 02 жовтня 2020 року близько 18:45 ОСОБА_1 разом зі своїм двоюрідним братом ОСОБА_2 , перебуваючи біля магазину з продажу тютюнових виробів на зупинці громадського транспорту, навпроти ринку «Босфор», розташованого на вул. Вокзальній у м. Кропивницькому, помітили раніше не знайомого їм чоловіка ОСОБА_3 , з яким у них виник конфлікт, оскільки останній відмовився надати їм грошові кошти в сумі 2 грн.
Під час конфлікту ОСОБА_1 завдав одного удару рукою в обличчя ОСОБА_3 . Далі у ОСОБА_2 розпочалась бійка з останнім і у цей час у ОСОБА_1 виник умисел, спрямований на заподіяння смерті іншій людині, тобто умисне вбивство ОСОБА_3 .
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_1 , діючи цілеспрямовано, з метою вбивства ОСОБА_3 , дістав ніж, який був у нього, та, тримаючи його в правій руці, завдав двох ударів ОСОБА_3 в напрямку верхньої частини тулуба і грудної клітки. 
Однак, оскільки під час бійки різко змінилося положення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : коли вони пересувалися, останній впав, тому ОСОБА_1 вказаними раніше діями завдав ножем першого удару ОСОБА_3 ,  у ділянку правого плеча, а другого - ОСОБА_2 ,  в ділянку грудної клітки а саме в життєво важливий орган людини - серце.
Такими діями ОСОБА_1 з метою заподіяння смерті ОСОБА_3  умисно спричинив йому легкі тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_2 з необережності завдав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя. 
Після цього бійка між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 була припинена, а ОСОБА_1 , вважаючи, що виконав усі дії, які залежали від його волі, спрямовані на умисне вбивство ОСОБА_3 , відійшов у сторону та приховав ніж. Водночас ОСОБА_1 не побачив того, що внаслідок різкої зміни положень ОСОБА_2 і ОСОБА_3 він з необережності завдав другого удару ножем ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , у зв`язку з чим злочин не було закінчено. У результаті його дій, ОСОБА_3 було надано необхідну медичну допомогу, а ОСОБА_2 в результаті дій ОСОБА_1 помер в автомобілі швидкої медичної допомоги.
При цьому, ОСОБА_1 , діючи з метою умисного вбивства ОСОБА_3 та не маючи умислу на вбивство ОСОБА_2 , проявив злочинну недбалість, яка виразилася в тому, оскільки не передбачаючи можливості і не бажаючи настання суспільнонебезпечних наслідків своїх дій стосовно ОСОБА_2 , бажаючи завдати другого удару ножем у ділянку верхньої частини тулуба та грудної клітки ОСОБА_3 із власної необережності завдав його в ділянку грудної клітки потерпілого ОСОБА_2 , а саме в життєво важливий орган людини - серце, хоча з урахуванням обставин, які склалися, повинен був та міг передбачити суспільно небезпечні наслідки своїх дій - можливість завдання ОСОБА_2 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення, від яких настала смерть останнього.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 29 березня 2022 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_15., посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів у частині засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК і закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), виключивши з резолютивної частини вироку рішення про призначення ОСОБА_1 покарання із застосуванням положень ст. 70 КК. При цьому захисник не оскаржує правильності кваліфікації дій його підзахисного за ч. 1 ст. 119 КК, однак просить змінити судові рішення в частині призначеного покарання за цією статтею через невідповідність тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та на підставі ст. 75 КК звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік із покладенням обов`язків, встановлених ст. 76 цього Кодексу. Також захисник порушує питання щодо зміни судових рішень у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_3 , який, на його думку, слід залишити без розгляду. 
Обґрунтовуючи доводи про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , захисник зазначає, що в засудженого не було прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_3 . Більше того, на переконання захисника, ОСОБА_1 діяв у стані необхідної оборони, адже захищав свого брата - потерпілого ОСОБА_2 від протиправних дій ОСОБА_3 . Указані доводи, на думку адвоката, підтверджуються відеозаписом з місця події, якому суди дали неправильну оцінку. Водночас у касаційній скарзі захисник детально описує власний аналіз згаданого відеозапису.
Касатор указує на те, що районний суд не приділив належної уваги твердженням сторони захисту щодо недопустимості ряду доказів, а саме даних: висновку експерта від 04 листопада 2020 року № 131, протоколів проведення слідчих експериментів від 17 листопада 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_3 і свідка ОСОБА_4 , протоколів пред`явлення особи для впізнання від 02 лютого 2020 року за участю вказаних осіб, висновку експерта від 04 лютого 2020 року № 4841/4842/20-27 та протоколу огляду предмета від 23 лютого 2020 року, згідно з яким було оглянуто диск, на якому міститься запис із зовнішніх камер спостереження від 02 листопада 2020 року. Разом із цим адвокат у касаційній скарзі детально наводить підстави визнання зазначених доказів, які залишились поза увагою судів попередніх інстанцій, недопустимими.
До того ж адвокат не погоджується з оцінкою показань свідків, яку здійснили суди попередніх інстанцій.  
Між тим касатор зауважує на недотриманні приписів ч. 3 ст. 404 КПК, адже за наявності підстав для задоволення клопотання про повторне дослідження доказів апеляційний суд необґрунтовано відмовив у цьому. 
На думку захисника, викладені ним доводи підтверджують, що винуватість ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК не доведено поза розумним сумнівом, оскільки не встановлено всіх елементів указаного кримінального правопорушення, а отже, кримінальне провадження в цій частині підлягає закриттю, у зв`язку з чим цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 слід залишити без розгляду.
Узагальнюючи свої доводи, адвокат указує, що місцевий суд ухвалив вирок без дотримання правил ст. 94 КПК, а апеляційний суд постановив ухвалу без урахування ст. 419 цього Кодексу, а тому, на його переконання, рішення судів попередніх інстанції не кореспондуються зі ст. 370 згаданого Кодексу.
Невідповідність тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 119 КК захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не в повній мірі врахував положення статей 50, 65 КК та не взяв до уваги наявності обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_1 , а саме: активного сприяння розкриттю злочину, щирого каяття, даних, які характеризують особу засудженого, зокрема його молодого віку й того, що останній на обліках у нарколога і психіатра не перебуває. Крім цього, захисник акцентує на відсутності у потерпілої ОСОБА_5 до ОСОБА_1 претензій. Указані обставини, на думку адвоката ОСОБА_15., дають підстави для звільнення підзахисного від відбування покарання з випробуванням.
У касаційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_16., посилаючисьна істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи й неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді.
На переконання касатора, суд апеляційної інстанції фактично вдався до іншої оцінки доказів, які безпосередньо не дослідив, чим порушив вимоги ст. 23 КПК. Водночас адвокат наголошує на порушенні апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 цього Кодексу, а отже, ухвала цього суду постановлена без дотримання положень статей 370, 419 КПК. 
Крім цього, адвокат уважає, що через неналежну перевірку судом апеляційної інстанції тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи дії ОСОБА_1 не можуть бути кваліфіковані як замах на умисне вбивство. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники ОСОБА_15., ОСОБА_16., засуджений ОСОБА_1 підтримали касаційні скарги, прокурор ОСОБА_14. заперечував проти задоволення скарг, вважаючи їх необґрунтованими. 
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту й під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання захисниками установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до  тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилаються у своїх касаційних скаргах захисники, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційних скаргах. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Захисники в касаційних скаргах не оспорюють кваліфікацію дій ОСОБА_1 та доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК. 
Колегія суддів уважає доводи захисника ОСОБА_15. щодо недотримання судом першої інстанції під час ухвалення вироку правил ст. 94 КПК, унаслідок чого винуватість ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК не доведено поза розумним сумнівом, надуманими, зважаючи на таке.
Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, надані сторонами, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до вимог статей 337, 338 КПК в межах зміненого обвинувачення, місцевий суд уважав викладені у вироку фактичні обставини кримінальних правопорушень достовірно встановленими та доведеними, а вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 119 КК, доведеною
Із такою оцінкою погодився й суд апеляційної інстанції.
На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, зважаючи на нижченаведене. 
Так, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди попередніх інстанцій урахували вказаний стандарт та навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту. 
Згідно з фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими місцевим судом, ОСОБА_1 ініціював конфлікт із потерпілим ОСОБА_3 , а потерпілий ОСОБА_2 долучився до конфлікту, у зв`язку з чим, виникла обопільна штовханина (бійка). Районний суд дійшов висновку про те, що конфлікт був розпочатий ОСОБА_1 та саме він завдав першого удару потерпілому ОСОБА_3 . Це підтверджено показаннями останнього, свідка ОСОБА_4 , який був безпосереднім очевидцем конфлікту, свідка ОСОБА_6 , яка вказала, що, перебуваючи на робочому місці, а саме в кіоску з продажу тютюнових виробів, який знаходиться на місці, де виникла сварка, бачила, як ОСОБА_1 після словесного непорозуміння зі ОСОБА_3 завдав йому удару. 
Також суд першої інстанції дослідив відеозапис, на якому зафіксовано, як ОСОБА_1 завдає удару ногою в напрямку конфліктуючих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Сповільнений відеозапис, на переконання районного суду, вказує, що саме після завершення удару ногою засуджений, спираючись на цю ж ногу, тобто не діючи за інерцією, цілеспрямовано випрямляє та просуває праву руку, у якій, згідно з показаннями учасників події, він тримав ніж, у напрямку грудної клітини та верхньої частини тулуба ОСОБА_3 . Водночас положення конфліктуючих ( ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ) різко змінюється. Під час цієї зміни ОСОБА_3 , який перебував ближче до ОСОБА_1 , стає на одному рівні з ОСОБА_2 . Потім ОСОБА_3 падає, потягнувши за собою ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 продовжує розмахувати руками в напрямку конфліктуючих та брати активну участь у конфлікті, до моменту його припинення між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .
Зазначені події тривають протягом шести секунд. При цьому, на думку суду першої інстанції, у сукупності з висновком судового медичного експерта від 23 листопада 2020 року № 1026, показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_3 , протоколами проведення слідчого експерименту, згаданий відеозапис безумовно вказує на те, що ОСОБА_1 за обставин, викладених у зміненому прокурором обвинуваченні, спричинив потерпілому ОСОБА_3 поранення ножем у ділянці правого плеча, заподіявши легкі тілесні ушкодження. Одночасно, діючи з метою заподіяння умисного заподіяння смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з необережності завдав також потерпілому ОСОБА_2 поранення ножем у ділянку серця, унаслідок якого, відповідно до висновку експерта від 16 листопада 2020 року № 969, настала смерть потерпілого.
Урахувавши сукупність доказів, наданих стороною обвинувачення, здійснивши їх ретельний аналіз, районний суд кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.115 КК  як закінчений замах на вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині,  за ч. 1 ст. 119 КК - як вбивство, вчинене через необережність.
Доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_1 і його непричетність до вчинення замаху на умисне вбивство суд першої інстанції спростував дослідженими в судовому засіданні доказами, у тому числі й наведеними вище. У свою чергу суд не встановив зацікавленості свідків та потерпілого, яких було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, у притягненні ОСОБА_1 до відповідальності. 
Наявність прямого умислу засудженого саме на вбивство ОСОБА_3 суд першої інстанції установив, беручи до уваги такі обставини: використання ОСОБА_1 під час вчинення кримінального правопорушення ножа з довжиною леза не менше 8,5 см та шириною клинка на рівні занурення в тіло не більше 2,8 см згідно з висновком експерта (т. 1, а. п. 104 - 106), тобто предмета, який здатний заподіяти саме небезпечні для життя тілесні ушкодження у разі спрямування його в ділянки життєво важливих органів і завдання ним удару; заподіяння ударів таким ножем у напрямку життєво важливих органів людини - верхньої частини грудної клітки, де розташоване серце; завдання не менше двох ударів, тобто наполегливість, що підтверджується висновками експертів про наявність відповідних ушкоджень як у ОСОБА_3 , так і в ОСОБА_2 ; наслідки події, зокрема, через відхилення дії вчинив вбивство ОСОБА_2 .
Місцевий суд звернув увагу, що під час указаної події (заподіяння ударів) ОСОБА_1 , згідно з долученим відеозаписом та показаннями осіб, допитаних у судовому засіданні, не захищався, стосовно нього була відсутня будь-яка загроза, під час конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також не використовувалися будь-які знаряддя та з боку ОСОБА_3 була відсутня будь-яка загроза, навіть уявна, ОСОБА_3 не мав переваги над ОСОБА_2 , яка б давала підстави ОСОБА_1 використати ніж та заподіятиним тілесні ушкодження.
Мотивуючи висновки в частині кваліфікації дій ОСОБА_1 як закінчений замах (ч. 2 ст. 15 КК) суд першої інстанції зазначив, що кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 115 КК) не було закінчено та смерть ОСОБА_3 не настала внаслідок того, що ОСОБА_1 вважав, що виконав усі раніше вказані дії, які залежали від його волі та були достатніми для досягнення мети злочину - умисного вбивства ОСОБА_3 , тому відійшов у сторону і приховав ніж. Водночас ОСОБА_1 не побачив, що унаслідок бійки та різкої зміни положень ОСОБА_2 і ОСОБА_3 він завдав другого удару ножем ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , тому злочин не було закінчено. Про достатність дій ОСОБА_1 на досягнення мети кримінального правопорушення безпосередньо вказує смерть ОСОБА_2 , яка настала від цих дій. Саме через втрату свідомості ОСОБА_2 на місці події виниклий конфлікт було припинено, а ОСОБА_1 , зрозумівши вчинене, далі не вчиняв протиправних дій, у тому числі стосовно ОСОБА_3 .
Апеляційний суд уважав вищевказані висновки суду першої інстанції обґрунтованими, у тому числі, щодо кваліфікації дій ОСОБА_3 і не знайшов підстав для зміни або скасування обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з наведеною оцінкою судів першої та апеляційної інстанцій, адже питання про наявність умислу необхідно вирішувати виходячи з усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
За встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 спровокував обопільну бійку, у ході якої в нього виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_3 . Наявність цього умислу суди докладно мотивували у своїх рішеннях. Однак, виконавши усі дії, які ОСОБА_1 вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення з відхиленням дії (удару), тобто він спрямував свої дії на заподіяння смерті ОСОБА_3 , але з причин, які від нього не залежали, а саме різкої зміни положень конфліктуючих сторін (а не внаслідок власної помилки), заподіяв смерть ОСОБА_2 .
Тобто ОСОБА_1 під час посягання на життя конкретної особи, а саме ОСОБА_3 , завдаючи ударів ножем, схибив і заподіяв з необережності смерть ОСОБА_2 , а отже, його дії правильно кваліфіковані як закінчений замах на умисне вбивство і вбивство з необережності.
Посилання адвоката ОСОБА_15. на суперечливість висновків місцевого суду щодо наявності у ОСОБА_1 прямого умислу на замах на вбивство, через зазначення у вирок про те, що: «наслідки, які настали від події, які не охоплювалися прямим умислом ОСОБА_1 , спрямованим на вбивство ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 використовуючи раніше вказане знаряддя злочину з напрямками нанесення ударів в життєво важливі органи людини з необережності (відхилення дії) вчинив вбивство ОСОБА_2 », Суд уважає неспроможними, адже трактування захисником указаного формулювання не узгоджуються з його змістом, з огляду на те, що наслідком, який не охоплювався прямим умислом на заподіяння смерті ОСОБА_3 , є смерть ОСОБА_2 , саме тому дії ОСОБА_1 , які спричинили наслідок у виді смерті потерпілого ОСОБА_2 , кваліфіковано за ч. 1 ст. 119 КК.
Колегія суддів уважає доводи адвоката ОСОБА_15. про те, що ОСОБА_1 діяв у стані необхідної оборони, безпідставними з урахуванням такого.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Як зазначено в ч. 3 ст. 36 КК, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, які могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття,  кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. 
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би ту, яка для цього необхідна.
Доводи сторони захисту з приводу того, що для припинення протиправної поведінки потерпілого ОСОБА_3 був вимушений захищати свого брата ОСОБА_2 , тому перевищив при цьому межі необхідної оборони, спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, які були досліджені судом першої інстанції та яким надано оцінку. Зокрема, показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_1 під час судового розгляду в місцевому суді, із яких видно, що він не заперечував того, що дістав ніж з метою припинити дії ОСОБА_3 , показання потерпілого ОСОБА_3 ; свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , які підтвердили ініціювання конфлікту саме засудженим. У свою чергу, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не заперечує того, що лише в нього з усіх учасників конфлікту був ніж.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Враховуючи встановлені місцевим судом обставини, між обвинуваченим та потерпілим відбувався конфлікт, у якому помірне фізичне насильство застосовувалось обопільно, а не було однобічним побиттям чи заподіяння ударів потерпілим ОСОБА_3 . При цьому, беручи до уваги взаємовідносини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які раптово почали сваритися, спосіб та знаряддя заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, кількість ушкоджень, характер і локалізацію, спрямованість поранень у місце розташування життєво-важливих органів потерпілого, наслідки скоєного, ОСОБА_1 вчинив  закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_3 .
Колегія суддів уважає доводи захисника ОСОБА_15. про недопустимість ряду доказів необґрунтованими у зв`язку з таким.
Згідно з ч. 1 ст. 86 КК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно частин 1, 3 ст. 240 КК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.
Як убачається з досліджених судом першої інстанції протоколів слідчих експериментів від 17 листопада 2020 року, було проведено дві слідчі дії: одна за участю свідка ОСОБА_4 , інша - потерпілого ОСОБА_3 .
Під час слідчих дій свідок і потерпілий, кожен окремо, за участю понятих уточнили обставини конфлікту між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , безпосередніми очевидцями якого вони були. Під час слідчого експерименту здійснювався відеозапис, який долучений до відповідного протоколу. 
Згадані слідчі експерименти дійсно було проведено без участі захисника засудженого.
Разом із цим, враховуючи приписи статей 223, 240 КПК, участь захисника у цих слідчих діях не є обов`язковою, а його відсутність відповідно до положень ст. 87 КПК не має наслідком визнання недопустимими доказами даних, отриманих у ході їх проведення. 
Більше того, потерпілого ОСОБА_3 і свідка ОСОБА_4 було допитано під час судового розгляду, і сторона захисту мала можливість поставити до них запитання, у тому числі й щодо проведення слідчих експериментів за їх участю. Крім цього, захисник не навів неспростовних аргументів того, що його відсутність під час указаних слідчих дій вплинула на їх законність.
Також колегія суддів не погоджується з твердженнями адвоката ОСОБА_15. про недопустимість даних протоколів пред`явлення особи для впізнання, оскільки ці слідчі дії було проведено за участю як свідка ОСОБА_4 , так і потерпілого ОСОБА_3 , за наслідками яких було складено протоколи.
Протоколи відповідають вимогам кримінального процесуального закону, і сумнівів у достовірності даних, які в них зафіксованих у них, у колегії суддів не виникає.
Посилання захисника на те, що свідку і потерпілому раніше було показано особу, яку потрібно впізнати, колегія суддів уважає неспроможними, оскільки свідок ОСОБА_4 і потерпілий ОСОБА_3 були безпосередніми учасниками конфлікту за участю ОСОБА_1 , останній завдавав потерпілому тілесних ушкоджень і цілком логічно, що  вони змогли впізнати ОСОБА_1 і раніше його бачили. 
Щодо недопустимості даних висновку експерта від 04 листопада 2020 року № 131 через порушення порядку відібрання зразків для експертизи і призначення цієї експертизи неуповноваженим слідчим, слід зважити на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 02 жовтня 2020 року у  ОСОБА_1 було відібрано змиви з долоней лівої рук та складено протокол. Цей протокол експерт, поняті, підозрюваний і його захисник підписали без жодних зауважень і застережень, у зв`язку з чим доводи захисника в цій частині не збігаються з матеріалами справи (т. 1, а. п. 182).
У свою чергу експертизу було призначено слідчим, який входить до складу слідчої групи, що підтверджується постановою від 03 жовтня 2020 року, а отже, підстави для визнання даних указаного висновку недопустимим доказом відсутні (т. 1, а. п. 8).
Посилання захисника щодо неповноти висновку експерта від 04 лютого 2020 року № 4841/4842/20-27 та суперечливості даних протоколу огляду предмета від 23 лютого 2020 року, згідно з яким було оглянуто диск, на якому міститься запис із зовнішніх камер спостереження від 02 листопада 2020 року, колегія суддів уважає суб`єктивними, оскільки вони фактично пов`язані з незгодою з оцінкою, яку надали суди попередніх інстанцій, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що аналогічні доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який не встановив підстав визнання вказаних доказів недопустимими, належно мотивувавши це рішення. 
Твердження адвоката ОСОБА_15. про ненадання судами попередніх інстанцій належної оцінки показань свідків спростовуються змістом судових рішень, у яких детально описано, які саме обставини підтверджують свідки. Більше того, суди встановили, що показання всіх допитаних свідків узгоджуються з сукупністю інших письмових доказів і не суперечать їм. До того ж свідків було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.
У свою чергу адвокат не наводить вичерпних аргументів, які би ставили під сумнів оцінку доказів, наданих судами першої й апеляційної інстанцій. 
Доводи касаторів щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли свого підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. 
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.
Водночас обов`язок апеляційного суду повторно дослідити докази виникає за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями. Проте захисники не вказують, у чому саме полягає неповнота або порушення дослідження доказів під час судового розгляду в суді першої інстанції. При цьому незгода з оцінкою доказів, яку здійснив місцевий суд, не є підставою для повторного дослідження доказів.
У свою чергу практика Верховного Суду, на яку посилається захисник, зокрема постанова від 19 січня 2022 року у справі № 404/2605/20, не є релевантною обставинам кримінального провадження, яке є предметом цього касаційного розгляду, оскільки в наведеній постанові йшлося про те, що вразі, якщо висновки суду апеляційної інстанції
є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються сутнісних ознак
доказів - достовірності, належності, допустимості - і саме це зумовлює перекваліфікацію дій особи на іншу статтю КК, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити всі докази з дотриманням вимог ст. 23 КК.
Однак за обставин цього кримінального провадження, апеляційний суд не дійшов висновків, відмінних від висновків суду першої інстанції, а отже, у суду апеляційної інстанції не виник безумовний обов`язок повторно дослідити докази.
Враховуючи доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підстави залишення цивільного позову потерпілого ОСОБА_3 без розгляду відсутні.
Доводи захисника ОСОБА_15. в частині невідповідності тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого під час призначення покарання за ч. 1 ст. 119 КК колегія суддів уважає необґрунтованими з огляду на нижченаведене.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Під час призначення покарання місцевий суд урахував, що ОСОБА_1 характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працює, є особою з інвалідністю 3 групи через вади зору, на обліках у закладах із надання психіатричної або наркологічної допомоги не перебуває, раніше не судимий.
При цьому, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, місцевий суд визнав наявність на утриманні малолітньої дитини, інвалідність та повне визнання ОСОБА_9 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК.
Тобто дані, які, на думку захисника, суд першої інстанції залишив поза увагою, враховано під час призначення покарання.
Зважаючи на обставини провадження та особу засудженого, який вчинив закінчений замах на особливо тяжкий злочин, пов`язаний із посяганням на життя людини, і необережний нетяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини, районний суд уважав за необхідне призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК.
Отже, підстав визнавати, що призначене ОСОБА_1 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК, під час касаційного розгляду не встановлено. При цьому, враховуючи  ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, особу засудженого,  колегія суддів дійшла думки, що призначене ОСОБА_1 покарання є необхідним та достатнім для виправлення, попередження скоєння ним нових злочинів. Аргументів щодо явно несправедливого покарання захисником не наведено ані в касаційній скарзі, ані під час касаційного розгляду.
Щодо звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК колегія суддів зважила на те, що суди попередніх інстанцій врахували всі обставини, на які суд має зважати під час визначення засудженому виду і розміру покарання, зокрема й ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, та дійшли правильного висновку, що ці обставини не є достатніми для досягнення мети покарання без реального його відбування засудженим.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_16., по суті зводяться до тверджень про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що не є предметом касаційного розгляду, як про це йшлося вище.
Твердження адвоката ОСОБА_16. про недотримання апеляційним судом вимог статей 23, 404 КПК та відсутність у ОСОБА_1 прямого умислу на вчинення замаху на умисне вбивство спростовано в цій постанові, адже вони аналогічні твердженням адвоката ОСОБА_15. 
Посилання захисників на те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), Суд робить висновок, що в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 за скаргами обвинуваченого і його захисника, надав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав скарги необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію. 
Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК є безпідставним.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і  постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому касаційні скарги захисників слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Кіровськогорайонного суду м. Кіровограда від 30 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року щодоОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги його захисників - адвокатів ОСОБА_15. і ОСОБА_16. - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_10                                  ОСОБА_11                            ОСОБА_12