Номер провадження: 22-ц/813/8153/22 
Справа № 501/1073/22
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Полікарпова О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі
головуючого                        Полікарпової О.М.,
суддів:                                Базіль Л.В., Воронцової Л.П.,
за участю секретаря                Кузьміч Г.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення зі зняттям з реєстраційного обліку,

встановив
07.04.2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 26.08.2020 року позивач придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , яку останній придбав 27.09.2017 року у відповідачки ОСОБА_3 . На час придбання квартири відповідачі були зареєстровані в ній, відповідач ОСОБА_3 зобов`язалась перед ОСОБА_5 знятися з реєстрації і звільнити житло, однак цього не зробила. Інший відповідач - ОСОБА_4 з 2016 року не проживає за місцем реєстрації. Вказав, що відповідач ОСОБА_3 має значну заборгованість за комунальні послуги, яка утворились за час її проживання. З огляду на зазначене, позивач просить суд:
усунути перешкоди їй у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що чиняться з боку ОСОБА_3 шляхом виселення останньої з вказаної квартири та зняття з реєстраційного обліку у цьому житловому приміщенні;
визнати ОСОБА_4 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні.
Відповідач ОСОБА_4 надав до суду заяву про те, що з 13.05.2017 року не проживає за місцем реєстрації та на час розгляду справи у добровільному порядку подав документи про зняття з місця реєстрації, просив суд розглядати справу без його участі (а.с.39-40).
Відповідач ОСОБА_3 надала до суду заяву про те, що вона не має змоги оплачувати комунальні послуги та не має іншого житла, куди можна виписатись та де можна проживати, просила суд винести рішення відповідно закону (а.с.51-55).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_4 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні.
В задоволенні вимоги про усунення перешкоди ОСОБА_1 у здійснення права власності на спірну квартиру, що чиняться з боку ОСОБА_3 , шляхом виселення її із вказаної квартири та зняття з реєстраційного обліку в квартирі відмовлено. 
02.09.2022 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , не погоджуючись із наведеним рішенням, звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просив його скасувати у частині відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у цій частині.
Апеляційну скаргу адвокат обґрунтував тим, що відповідачка ОСОБА_3 втратила право власності та користування квартирою, після того, як у 2017 році продала її, а тому посилання суду на п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод у даному випадку є недоречними.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Сторони у справі належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання. Клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність законних підстав для виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення, частково задовольняє апеляційну скаргу, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення не відповідає пропорційності з огляду на те, що відповідач на законних підставах набула право користування спірною квартирою, а суд не встановив обставин, які б давали можливість дійти висновку про існування законних підстав для виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення.
Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2022 року у частині задоволених позовних вимог ніким не оскаржується, а тому, у відповідності до положень ч. 1. ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 27.09.2017 року ОСОБА_5 купив у відповідача ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_3 у розписці від 27.09.2017 року зобов`язувалась перед ОСОБА_5 знятись з місця реєстрації та звільнити житло.
26.08.2020 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_5 продав позивачу ОСОБА_1 вказану квартиру (а.с.11-13).
Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між ОСОБА_1 , якій наведена квартира належить на праві особистої приватної власності та колишньою власницею квартири ОСОБА_3 , яка після відчуження такого нерухомого майна продовжує користуватися ним, не сплачуючи комунальні послуги та створюючи неможливі умови життя для ОСОБА_1 та членів її родини. 
Зазначені обставини встановлені судом першої інстанції з акту обстеження від 19.05.2021 р., яким підтверджено факт проживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі на день складання акту, а також неоплату нею комунальних послуг. Також з квитанцій від 07.10.2020 р., 09.11.2020 р., 10.12.2020 р. 21.01.2021р., 12.03.2021 р. вбачається, що комунальні послуги «ЖСК Портовик 2» по квартирі АДРЕСА_1 сплачувала позивач ОСОБА_1 (а.с. 16, 20-23).
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства – прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Суд першої інстанції, приходячи до висновку про непропорційність виселення відповідачки зі спірного житлового приміщення, посилався на наведений вище зміст ст. 8 Конвенції. Проте, апеляційний суд не може погодитися із такою правовою оцінкою, у світлі такого.
Щодо дотримання першого критерію відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме чи є втручання законним, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідача, апеляційний суд зауважує, що виселення особи у даному випадку переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції - захист інтересів та прав інших осіб, а саме гарантованих ст. 8 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу, ст. 41 Конституції України прав ОСОБА_1 , як власника квартири, чий приватний інтерес порушується безпідставним проживанням у належній їй квартирі ОСОБА_3 .
Оцінюючи пропорційність виселення ОСОБА_3 у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, апеляційний суд зауважує про таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За обставинами даної справи ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 27.09.2017 року передала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , тобто передала покупцю права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, а ОСОБА_5 сплатив за такий товар обумовлену грошову суму.
З моменту відчуження спірної квартири ОСОБА_3 втратила право користування таким нерухомим майном, інформації щодо набуття нею такого права, відповідно до цивільно-правових договорів або адміністративних актів, матеріали справи не містять.
Отже, апеляційний суд, оцінюючи пропорційність виселення ОСОБА_3 переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що остання, набувши у минулому право користування жилим приміщенням, у подальшому відповідно до ст.319 ЦК України розпорядилась власними правами власника на спірну квартиру у передбачений законом спосіб та, уклавши договір купівлі-продажу, передала їх іншій особі, отримавши за це грошову суму, погоджену сторонами договору. Тому відповідач, як колишня власниця квартири, втратила право на користування нею.
Про факт укладення наведеного договору поза її волею ОСОБА_3 не заявляла ані у суді першої, ані апеляційної інстанції.
Разом із тим, проживання відповідачки у квартирі права власника якої нею було відчужено порушує, у контексті статті 8 Конвенції, права позивачки, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, у якої припинились правові підстави користування майном у момент його відчуження.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення зі зняттям з реєстраційного обліку є обґрунтованими та такими, що підтягають задоволенню.
Посилання ж суду на схожість висновків, яких він дійшов тим, що були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 є безпідставними, адже висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними - у зазначеній справі Верховний Суд виходив з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так у справі, що переглядається та у справі, розглянутій Верховним Судом, попри подібний об`єкт та частково предмет правового регулювання, учасники правовідносин та конкретні обставини справи відрізняються у тій мірі, що не дозволяє дійти висновку про їх подібність. Спір у наведеній справі та справі, що розглядається, вочевидь відрізняється як за предметом доказування, так і за правовим регулюванням.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вирішення позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та перебування осіб, які знімають з реєстрації місця проживання особи на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Отже, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
За таких обставин вимога про зняття відповідача з реєстрації не підлягає розгляду судом.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 727/11132/14-ц (провадження № 61-2645св21).
Зважаючи на те, що суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про зняття з реєстрації, однак вказав неналежні мотиви та підстави для такої відмови, оскаржуване рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині.
Відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, ухвалює у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та змінює оскаржуване рішення у частині мотивування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області про зняття з реєстрації.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Тож, зважаючи, що при ані під час звернення до суду із апеляційною скаргою, ані у подальшому скаржником та її представником до суд жодних розрахунків судових витрат не подавалось, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення із відповідача судового збору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

постановив
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2022 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення скасувати.
Прийняти у цій частині нову постанову, якою вказані позовні вимоги задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2022 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області про зняття з реєстрації змінити, виклавши його мотивувальну частини у редакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт № НОМЕР_1 , РНОКПП № НОМЕР_2 , адреса місця проживання: квартира АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 29.07.2011 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП № НОМЕР_4 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 992,4 грн. та судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488,6 грн.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 Полікарпова О.М.

Базіль Л.В.

Воронцова Л.П.