ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 260/7616/21 пров. № А/857/11278/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Мікули О.І., Пліша М.А.,    
з участю секретаря                                        Михальської М.Р.,
представника відповідача                            Мельничука Ю.І.,            

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 20 червня 2022 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Офіс Генерального прокурора про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя в 1-й інстанції – Дору Ю.Ю.,          
час ухвалення рішення – 20.06.2022 року, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 27.06.2022 року,

                                                            в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Закарпатської обласної прокуратури (далі – відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Офіс Генерального прокурора (далі – третя особа) про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2021 року з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992 796,95 грн. Стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в період з 06.02.2020 по 30.09.2021 у розмірі 3 958 274,30 грн.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.05.2022 року постановлено про залишення позовної заяви в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в період з 06.02.2020 року по 30.09.2021 року у розмірі 3 958 274,30 грн. без розгляду та продовження розгляду справи в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2021 року з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992 796,95 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду  від 20 червня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 06 лютого 2021 року з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі 992 796,95 грн.( дев`ятсот дев`яносто дві тисячі сімсот дев`яносто шість гривень 95 коп). Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 2275,67 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просять оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до п. 2 та 5 Порядку № 100 судом у справі № 807/3487/14 було правомірно здійснено розрахунок втраченого заробітку з урахуванням виплат за два місяці, що передували звільненню позивача. При цьому обґрунтування адміністративного позову положеннями п. 10 Порядку № 100 є безпідставними, оскільки його виключено. Питання середнього заробітку вже вирішено судом та рішення набрало законної сили. Крім того, середній заробіток за час вимушеного прогулу не належать до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги є безпідставними.
Третя особа в апеляційній скарзі зазначає, що позовні вимоги зводяться до перегляду судового рішення, яке набрало законної сили. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачу виплачено. Крім того, помилковим є застосування п. 10 Порядку № 100, оскільки в спірних правовідносинах такий застосовуватись не може.
В судовому засіданні представник відповідача апеляційні скарги підтримав з мотивів, викладених в них. Просить оскаржуване рішення скасувати.
Інші учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні, однак колегія суддів звертає увагу на те, що участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому розгляд справи проведено за відсутності позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подані апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних мотивів. 
Судом встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 у справі № 807/3487/14 задоволено повністю позов позивача до відповідача та третьої особи. Визнано протиправним та скасовано наказ № 1447к Генерального прокурора України від 23.10.2014 про звільнення позивача з посади заступника прокурора Закарпатської області. Поновлено позивача на посаді заступника прокурора Закарпатської області днем 24.10.2014. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1030909,60 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника прокурора Закарпатської області та стягнення на його користь заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 16277,52 грн. допущено до негайного виконання.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 у справі № 807/3487/14 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та прийнято в цій частині нову постанову. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1026258 грн 88 коп. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 у справі  № 807/3487/14 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12.11.2020 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено в резолютивній частині, та викладено абзац 3 резолютивної частини рішення суду апеляційної інстанції в наступній редакції: "Стягнути з Прокуратури Закарпатської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1025483 грн 76 коп. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів". У іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 залишено без змін.
Вирішуючи спір колегія суддів виходить з наступного.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги зазначив, що не заперечується сторонами, що довідка від 11.12.2019, видана прокуратурою Закарпатської області, що складена за правилами Порядку № 100, про середньоденну заробітну плату позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передували звільненню не містить інформації щодо підвищення посадового окладу по посаді заступник прокурора області.
Згідно листа Закарпатської обласної прокуратури № 27-907 вих. 21 від 19.11.2021 відповідно до інформації, наданої відділом фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури, впродовж перебування позивача у трудових відносинах з прокуратурою Закарпатської області з листопада 2014 року по вересень 2020 року оплата праці прокурорсько-слідчих працівників прокуратури здійснювалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Отже, посадові оклади заступника прокурора Закарпатської області становили: з листопада 2014 по 15 грудня 2015-2790,00 грн; з 16 грудня 2015 по 05 вересня 2017-3488,00 грн; з 06 вересня 2017 по 10 вересня 2020 - 8170,00 грн.
Судом також встановлено, що позивач в своїй позовній заяві звертає увагу на те, що він з моменту отримання листа за № 27-907 вих.21 від 19.11.2021 Закарпатської обласної прокуратури йому стало відомо про підвищення посадового окладу.
Відповідачем заявлялись клопотання про закриття провадження та залишення позовної заяви без розгляду, однак в задоволенні таких було відмовлено.
Колегія суддів звертає увагу на ч. 4 ст. 78 КАС України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було предметом дослідження судом під час розгляду питання про поновлення позивача на посаді. При цьому, питання середнього заробітку вирішувалось як судом першої та апеляційної інстанції, так і Верховним Судом. 
Відповідно д о ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Розглядаючи трудовий спір у справі 807/3487/14 суди стягнули середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача. В апеляційному та касаційному порядку судове рішення оскаржувалось органами прокуратури, позивач заперечень щодо розрахунку середнього заробітку не мав, про незастосування коефіцієнту підвищення посадового окладу судами не вказував.
Водночас, позивач зазначає, що про підвищення посадового окладу прокурорсько-слідчим працівникам дізнався лише він з моменту отримання листа за № 27-907 вих.21 від 19.11.2021 Закарпатської обласної прокуратури. 
Проте, апеляційний суд звертає увагу на те, що про факт підвищення посадового окладу працівника прокуратури позивач дізнався значно швидше, ніж у 2021 році. Відповідачем надано суду заяви позивача та довідки про розмір заробітної плати, з яких вбачається, що позивач був усвідомлений про підвищення розмірів заробітної плати у 2015, 2017 та 2020 роках (Т.1, а.с. 183-190).
Вказаний факт не впливає на застосування строків у вказаній справі, як просить відповідач, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 висловила правову позицію щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі визначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
А отже, на вказані правовідносини строки звернення не поширюються.
Проте, встановлений судом факт обізнаності позивача із підвищенням посадового окладу працівників прокуратури спростовує заперечення про те, що лише з моменту отримання листа за № 27-907 вих.21 від 19.11.2021 Закарпатської обласної прокуратури йому стало відомо про таке підвищення.
З врахуванням наведеного, на час розгляду справи № 807/3487/14 про поновлення на роботі позивач вже міг висловити заперечення щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що був стягнутий судом, а у випадку незгоди – оскаржити відповідне рішення.
Проте, позивач не скористався таким правом, дочекався виплати присудженої суми та вирішив повторно звернутись до суду із даним позовом.
Колегія суддів зазначає, що позивач, фактично не згідний з рішенням суду, що набрало законної сили та виконано в частині розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно з положенням ст. 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Стаття 14 КАС України встановлює, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Перегляд судового рішення в адміністративній справі, його скасування можливе лише у порядку, визначеному КАС України.
Відповідно до статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
З огляду на те, що рішення у справі № 807/3487/14 набуло законної сили, колегія суддів зазначає про те, що переоцінка та перегляд цього рішення суперечитиме принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі № 638/643/17, від 18.04.2019 року у справі № 808/2291/16.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справах «Понамарьов проти України» (заява № 3236/03, пункти 40-41), «Христов проти України» (заява № 24465/04, пункти 33-34) зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.
Тобто принцип юридичної визначеності в світлі Конвенції гарантує обмеження на безкінечний перегляд рішень, які вступили в силу, не лише правомочного суду, а й іншого владного органу, якщо таке рішення останнього переглядалося судом та визнано законним. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень та полягає у тому, що в разі винесення судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути поставлено під сумнів.
Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;
Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі № 11-257заі18 тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі вказаного пункту є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.
Апеляційний суд наголошує, що позовні вимоги, які заявлені позивачем у цій справі щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були предметом судового розгляду у справі № 807/3487/14, в якій прийнято відповідні судові рішення, що набрали законної сили.
З урахуванням викладеного, колегія суддів робить висновок, що у зв`язку із наявністю судових рішень у справі № 807/3487/14, які набрали законної сили, наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Вказане узгоджується з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 640/11937/21.
Відповідно до ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Згідно з ч.4 ст. 238 КАС України суд закриває провадження, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через порушення норм процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про закриття провадження.
Керуючись ст.ст. 238,308,310,315,319,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                        п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 20 червня 2022 року у справі № 260/7616/21 – скасувати, а провадження в справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 19 жовтня 2022 року.