ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 вересня 2022 року 
м. Київ
справа № 185/2312/20
провадження № 51-3547км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання прокурора	  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Донецька, жительки АДРЕСА_1 , 
засудженої за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення

1.  Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 березня 2021 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі статті 75 КК її звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на неї обов`язки, передбачені частиною 1 статті 76 КК.
2.  Суд визнав доведеним, що в жовтні 2019 року в балці поблизу с. Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області засуджена зірвала дикоростучі рослини коноплі, перемістила до місця свого проживання, де виготовила особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який 06 листопада 2019 року переслала поштою своєму чоловікові, що відбував покарання в ДУ «Кам`янська виправна колонія № 101». 09 листопада 2019 року вона знову придбала, виготовила та зберігала за місцем проживання канабіс з метою збуту в місця позбавлення волі. В ході обшуку її житла 12 лютого 2020 року було виявлено і вилучено 283,832 г канабісу.
Вимоги і доводи касаційної скарги 

3.  У касаційній скарзі сторона обвинувачення, посилаючись на пункти 1–3 частини 1 статті 438 КПК, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
4.  Прокурор вважає, що всупереч статті 419 КПК апеляційний суд, залишивши без задоволення вимоги сторони обвинувачення, не обґрунтував належним чином свого рішення і не усунув неправильного застосування судом першої інстанції статті 65 КК, оскільки не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчиненого злочину, а також не виокремив, які саме обставини істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого злочину і дали підстави для застосування статті 69 КК.
5.  Крім того, він вважає, що питання щодо можливості звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням мало б вирішуватися апеляційним судом відповідно до вимог статті 79 КК, оскільки вона має малолітню дитину.
6.  Він також зазначає, що у порушення пункту 2 частини 3 статті 374 КПК, суд першої інстанції кваліфікуючи дії засудженої за частиною 2 статті 307 КК за епізодом від 09 листопада 2019 року не зазначив кваліфікуючої ознаки «вчинено повторно». 
Позиції учасників касаційного розгляду

7.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про відкладення розгляду до суду касаційної інстанції не надходило. 
8.  У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення лише в частині застосування статті 69 КК. Інші доводи касаційної скарги він вважав необґрунтованими.
Оцінка Суду

9.  Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
10.  Доводи прокурора про порушення апеляційним судом загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
11.  Згідно з частиною 2 статті 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а частиною 2 статті 50 цього Кодексу передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
12.  Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
13.  Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями при призначенні покарання певного виду і розміру визначати, чи можливо виправлення засудженого без реального відбування покарання з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.
14.  Відповідно до положень частини 1 статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
15.  Згідно з частиною 1 статті 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
16.  Суд не вважає обґрунтованими посилання прокурора на те, що апеляційний суд належно не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, які зводилися до незгоди з оцінкою у вироку дослідженої сукупності обставин справи, що стосуються визначення розміру покарання та порядку його відбування.
17.  Апеляційний суд в своїй ухвалі надав обґрунтовану відповідь на всі доводи прокурора і чітко висловився, що ці аргументи не дають підстав ставити під сумнів висновки суду першої інстанції. 
18.  Як убачається зі змісту ухвали, мотивуючи свою позицію щодо застосування статті 69 КК і достатності обраного покарання, апеляційний суд послався на встановлені у вироку пом`якшуючі обставини – щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
19.  Матеріали провадження свідчать, що засуджена під час судового розгляду визнала свою винуватість у повному обсязі та щиро розкаялася, висловивши в судах першої і апеляційної інстанції жаль з приводу вчиненого, засудила свою поведінку та висловила бажання виправитись, пообіцявши не вчиняти протиправних дій у майбутньому. В ході досудового розслідування засуджена добровільно докладно повідомила інформацію стосовно обставин вчинення злочину та видала предмети, які стали речовими доказами у справі.
20. Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано погодився з судом першої інстанції і визнав ці обставини такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому дають підстави для призначення засудженій більш м`якого покарання, ніж передбачено кримінальним законом.
21.  Водночас, суд урахував, що засуджена характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на спеціальних медичних обліках не перебуває, має постійне місце проживання.
22.  Особливу увагу апеляційний суд звернув на те, що вона сама виховує і утримує трьох неповнолітніх дітей, а її старша донька має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 
23.  Не залишились без оцінки апеляційного суду неспростовані твердження засудженої про те, що злочин вона вчинила на вимогу чоловіка, який неодноразово судимий і погрожував їй розправою над донькою від попереднього шлюбу, при цьому корисливого мотиву на збут наркотичних засобів вона не мала. Також цей суд зважив на те, що за період досудового слідства і судового розгляду справи вона жодного разу не порушила встановлені відносно неї обмеження.
24.  Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером встановлених дій винної, апеляційний суд погодився з висновком про можливість її звільнення на підставі статті 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням на них обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу. 
25.  Суд вважає таку аргументацію переконливою і доходить висновку, що зазначені вище обставини давали судам обґрунтовані підстави вважати, що виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджена довела своє виправлення.
26.  На переконання Суду, призначене покарання відповідає тяжкості правопорушень, особі засудженої і справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.
27.  Суд також враховує свою практику, згідно з якою за наявності обґрунтованих підстав та належної мотивації він підтримував рішення судів попередніх інстанцій щодозастосовування як пом`якшення покарання відповідно до статті 69 КК, так і звільнення особи від його відбування на підставі статті 75 КК[1].
28.  Оскільки у касаційній скарзі не оспорюється правильність кваліфікації діяння засудженої за частиною 2 статті 307 КК, відсутність у мотивувальній частині вироку згадки про кваліфікуючу ознаку «вчинено повторно» за епізодом від 09 листопада 2019 року не є достатньою підставою для скасування ухвали апеляційного суду. 
29.  Суд також відхиляє довід прокурора про необхідність застосування до засудженої статті 79 замість статті 75 КК, оскільки закон не містить прямої заборони за наявності у обвинуваченої малолітньої дитини звільнити її від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК.
30.  З урахуванням викладеного, Суд вважає, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
31.  Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
32.  Отже, подана касаційна скарга не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                 ОСОБА_3 

[1]     Постанова від 20 січня 2021 року (справа № 159/5653/19, провадження № 51-5154км20), https://reyestr.court.gov.ua/Review/94363013; 
      постанова від 10 лютого2022 року (справа № 296/2650/17, провадження № 51-4961км21), https://reyestr.court.gov.ua/Review/103371908;
      постанова від 10 лютого 2022 року (справа № 359/5739/17, провадження № 51-4451км21), https://reyestr.court.gov.ua/Review/103320318;
      ухвала від 4 квітня 2019 року (справа № 161/18416/17, провадження № 51-1505ск19), http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81203053.