П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/6782/21-а 
                                                                                                Головуючий у 1-й інстанції: Анісімов О.В. 
                                                                                                Суддя-доповідач:  Шидловський В.Б. 
13 вересня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Боровицького О. А. 
за участю:
секретаря судового засідання:  Стаднік Л. В.,
представника відповідачів- Кравчука О.Л.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 127к від 06.09.2019 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури;
- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді керівника Тернопільської обласної прокуратури з 11 вересня 2019 року;
- стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 вересня 2019 року до дня прийняття судом рішення про поновлення на роботі;
- допустити до негайного виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури з 10 вересня 2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”). Позивач вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасування, оскільки при подані заяви про звільнення з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням, його воля не відповідала його волевиявленню внаслідок тиску на нього з боку представників Генеральної прокуратури. Крім цього, при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем-2 не отримано рекомендації Ради прокурорів України щодо його звільнення із адміністративної посади.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №127к від 06.09.2019 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року.
Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури України та на посаді прокурора Тернопільської області з 11 вересня 2019 року.
Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 603368 (шістсот три тисячі триста шістдесят вісім) грн 86 коп.
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури України та на посаді прокурора Тернопільської області, а також стягнення середнього заробітку за один місяць. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Тернопільською обласною прокуратурою та  Офісом Генерального прокурора подано апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційних скаргах.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на слідчих та прокурорських посадах з 20.10.1992 року по 10.09.2019 року (з перервами), що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (Т.1, а.с.72-77).
Наказом Генерального прокурора України від 15.07.2016 року, №138к позивач призначений на посаду прокурора Тернопільської області строком на п`ять років, звільнивши його в порядку переведення з посади заступника начальника першого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України (Т.1, а.с.78).
05.09.2019 року до прокуратури Тернопільської області надійшла телефонограма Генерального прокурора ОСОБА_2 , згідно змісту якої прокурор Тернопільської області у зв`язку із службовою необхідністю викликається 06.09.2019 року о 10.00 год. до Департаменту кадрової роботи та Державної служби України (Т.1, а.с.79).
06.09.2019 року ОСОБА_1 подав на ім`я Генерального прокурора ОСОБА_2 заяву наступного змісту: “Прошу звільнити мене з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням з 10 вересня 2019 року відповідно до пункту 2 частини другої статті 41 та пункту 7 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”” (Т.1, а.с.193).
06.09.2019 року наказом Генерального прокурора №127к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”) (Т.1, а.с.195).
13.08.2020 року органом досудового розслідування (Центральний апарат Державного бюро розслідувань) зареєстроване кримінальне провадження № 6202000000000653 за ознаками складу злочину передбаченого частиною 1 статті 365 Кримінального кодексу України щодо протиправних дій керівництва Генеральної прокуратури України, яке виразилось у звільненні всупереч норм діючого законодавства ОСОБА_3 та прокурорів інших областей із займаних посад, діючи в інтересах інших осіб (Т.1, а.с.198).
Старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 повідомлено позивача про його право звернутися до Державного бюро розслідувань із заявою про визнання потерпілим у кримінальному провадженні  № 6202000000000653 від 13.08.2020 року (Т.1, а.с.196-197).
01.09.2021 року ОСОБА_1 подана заява про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні і того ж дня йому вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 6202000000000653 від 13.08.2020 року (Т.1, а.с.199-202).
01.09.2021 року ОСОБА_1 допитаний як потерпілий у справі (Т.1, а.с.80-90), під час чого надав старшому слідчому першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 , покази аналогічні тим, які надав суду.
Крім цього, в рамках кримінального провадження № 6202000000000653 від 13.08.2020 року допитані як потерпілі: ОСОБА_5 , який з 16.06.2016 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Львівської області (Т.1, а.с.91-97); ОСОБА_6 , який з серпня 2018 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Волинської області (Т.1, а.с.98-104); ОСОБА_7 , який з квітня 2017 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Рівненської області (Т.1, а.с.105-110); ОСОБА_8 , який з лютого 2015 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Кіровоградської області (Т.1, а.с.111-123); ОСОБА_3 , який працював на посаді прокурора Харківської області (Т.1, а.с.124-131); ОСОБА_9 , який з 12.07.2016 року по 10.09.2019 року працював на посаді прокурора Луганської області (Т.1, а.с.178-185).
Дослідженням змісту наведених вище протоколів допиту потерпілих встановлено, що в частині примусу з боку посадових осіб органів прокуратури щодо написання заяв про звільнення з посад прокурорів та органів прокуратури, вони є подібними до свідчень наданих ОСОБА_1 в суді під час його допиту як свідка.
Також, у справі наявний лист Ради прокурорів України від 30.12.2020 року, №05/1/3-18 вих-20, згідно змісту якого до Ради прокурорів України протягом вересня 2019 року заява прокурора Тернопільської області ОСОБА_1 не надходила (Т.1, а.с.142-143).
У матеріалах справи наявний лист Офісу Генерального прокурора від 14.01.2021 року, №07/1/1-40вих-21 в якому відображені кадрові ротації в органах прокуратури України, після призначення Генеральним прокурором ОСОБА_2 (Т.1, а.с.150-152).
Крім цього, у справі наявний лист старшого слідчого першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 №10-8-02-01-9231 від 14.06.2022 року, який адресований ОСОБА_1 та яким інформується, що на підставі зібраних у кримінальному провадженні №6202000000000653 від 13.08.2020 року даних, які свідчать про незаконність його звільнення з посади прокурора Тернопільської області відповідно до наказу Генерального прокурора ОСОБА_2 №127к від 06.09.2019 року, 17.05.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172 Кримінального кодексу України, та розпочато за цим актом досудове розслідування у кримінальному провадженні №62022000000000290 (Т.2, а.с.103).
У справі наявна довідка щодо середньої заробітної плати ОСОБА_1 від 24.09.2021 року, №21-121-21 (Т.1, а.с.154).
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ Генерального прокурора №127к від 06.09.2019 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”) є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Законом №1697 "Про прокуратуру" (в редакції на момент звільнення позивача) визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до статті 3 Закону №1697 діяльність прокуратури ґрунтується серед іншого на засадах верховенства права та визнання людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.
Статтею 16 Закону №1697 визначені гарантії незалежності прокурора. Зокрема, незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності (пункт 1 частини 1); забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора (пункт 3 частини 1); функціонуванням органів прокурорського самоврядування (пункт 6 частини 1) 
Здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та законами України (частина 2).
Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом (частина 3).
Розділом V Закону №1697 визначено порядок зайняття посади прокурора та порядок звільнення прокурора з адміністративної посади.
Водночас суд звертає увагу, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 39 Закону №1697 до адміністративної посади у регіональних прокуратурах віднесено посаду керівника регіональної прокуратури, якою, з врахуванням положень статті 10 Закону №1697, є посада прокурора Тернопільської області, яку обіймав ОСОБА_1 до його звільнення.
Статтею 41 Закону №1697 унормовано порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді.
Колегія суддів зазначає, що законодавець розмежував поняття “звільнення прокурора з адміністративної посади” та “припинення повноважень прокурора на адміністративній посаді”, внаслідок чого такі терміни за своїм змістовим навантаженням є різними, як і різними є підстави для звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень.
Змістова відмінність між поняттями “звільнення з посади” та “припинення повноважень” у розумінні Закону №1697 полягає у тому, що звільнення з посади обумовлена діяннями прокурора, які перебувають в межах його волі та призводять до настання відповідних наслідків, тоді як припинення повноважень перебуває поза межами волі прокурора або є наслідком у зв`язку з вчиненням діяння, що породило звільнення з посади (носить похідних характер).
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 41 звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 Закону №1697, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав:
1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;
2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону);
3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;
4) наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
У той ж час згідно частини 2 статті 41 Закону №1697 повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі:
1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді;
2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Аналізуючи наведене вище, слід прийти до висновку, що у разі подання керівником регіональної прокуратури заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, такий прокурор звільнявся з адміністративної посади Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України (у редакції Закону №1697 чинного на момент звільнення позивача).
Водночас суд звертає увагу, що повноваження прокурора на адміністративній посаді могли бути припинені у зв`язку із звільненням з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Підсумовуючи наведене, варто відзначити, що у разі подання керівником регіональної прокуратури заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, його звільнення могло відбутися виключно за наявності рекомендації Ради прокурорів України; або його повноваження могли бути припинені у разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Як встановлено судом вище (див. пункт 4.4 цього рішення)  06.09.2019 року ОСОБА_1 подав на ім`я Генерального прокурора ОСОБА_2 заяву наступного змісту: 
“Прошу звільнити мене з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням з 10 вересня 2019 року відповідно до пункту 2 частини другої статті 41 та пункту 7 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”” (Т.1, а.с.193).
Аналізуючи зміст цієї заяви слід прийти до висновку, що позивач просив:
- звільнити його з посади прокурора Тернопільської області;
- звільнити його з органів прокуратури за власним бажанням.
При цьому нормативно своє прохання обґрунтував пунктом 2 частини другої статті 41 та пунктом 7 частини першої статті 51 Закону №1697.
Вище судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Тернопільської області було можливим виключно за наявності рекомендації Ради прокурорів України, тоді які припинення повноважень прокурора Тернопільської області можливо було у разі звільнення його з посади прокурора.
Дослідженням матеріалів справи встановлено (див. пункт 4.11. цього рішення), що Рада прокурорів України заяву прокурора Тернопільської області ОСОБА_1 від 06.09.2019 року щодо його звільнення із займаної посади не розглядала та не надавала відповідних рекомендації (Т.1, а.с.142-143), а отже правових передумов для звільнення позивача з посади керівника регіональної прокуратури, не було.
Разом з цим, розділом VII Закону №1697 урегульовані питання звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді.
Наведений розділ VII Закону №1697 по відношенню до розділу V Закону №1697 є загальним, а отже при наявності юридичних колізій, за правилами правозастосування підлягають застосуванню норми спеціальні, тобто розділу V Закону №1697.
Статтею 51 Закону №1697 унормовано загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
У той ж час, відповідно до частини 3 статті 51 Закону №1697 повноваження прокурора припиняються у зв`язку з: 1) досягненням шістдесяти п`яти років; 2) смертю; 3) визнанням його безвісно відсутнім або оголошенням померлим; 4) рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.
Крім цього, згідно частини 1 статті 58 Закону №1697 прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.
Подаючи заяву на ім`я Генерального прокурора ОСОБА_2 позивач, окрім звільнення його з адміністративної посади, просив звільнити його з органів прокуратури за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697.
Процедура звільнення прокурора на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697 не вимагала наявність рекомендації Ради прокурорів України, внаслідок чого будь-який прокурор, в тому числі керівник регіональної прокуратури, міг бути звільнений з посади прокурора на підставі наказу уповноваженої на те особи, в нашому випадку Генерального прокурора.
Наявність рішення про звільнення прокурора з посади на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697, є підставою для припинення повноважень такого прокурора на адміністративній посаді відповідно до пункту 2 частини другої статті 41 Закону №1697.
Отже, аналізуючи наведене у своїй сукупності, слід прийти до висновку, що у зв`язку із надходженням заяви ОСОБА_1 про звільнення його з посади прокурора Тернопільської області за власним бажанням, Генеральний прокурор мав отримати рекомендацію Ради прокурорів України та звільнити ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 Закону №1697.
У разі надходження заяви про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури взагалі, Генеральний прокурор мав звільнити ОСОБА_1 на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697 та припинити його повноваження прокурора Тернопільської області на підставі частини 2 статті 41 Закону №1697.
У цій справі важливо приділити увагу тому, що мав на увазі ОСОБА_1 при поданні заяви про його звільнення з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням, оскільки саме його воля, яка виразилась у поданні заяви, є тим основоположним фактором, що впливає на законність оскаржуваного наказу.
Відповідно до заяв по суті, пояснень представника позивача у судовому засіданні, показань ОСОБА_1 наданих суду під присягою, позивачем насамперед подавалась заява про звільнення його з адміністративної посади, а не припинення його повноважень на цій посаді. Наведене також слідує із змісту самої заяви “ … звільнити мене з посади прокурора Тернопільської області…”.
А отже, вона мала розглядатись відповідно до положень спеціальної норми, якою є  пункт 1 частини 1 статті 41 Закону №1697, а не пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697. 
Тобто, в даному разі обов`язково для звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади, Генеральний прокурор мав отримати рекомендацію Ради прокурорів України. 
У разі якщо заява позивача б була сформована по-іншому, наприклад про звільнення за власним бажанням з посади прокурора в органах прокуратури, тоді Генеральний прокурор міг б його звільнити на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697, без рекомендацій Ради прокурорів України, однак заяву такого формату ОСОБА_1 не подавав.
При цьому суд окремо звертає увагу, що ОСОБА_1 займав в органах прокуратури адміністративну посаду, і окрім загальних гарантій прокурора, мав додаткові гарантії (запобіжники) щодо неправомірного звільнення, які відповідно до частини 9 статті 71 Закону №1697 забезпечує Рада прокурорів України.
Щодо нормативного обґрунтування заяви про звільнення за власним бажанням, яке він обґрунтував положеннями пункту 2 частини другої статті 41 та пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697, то суд зазначає, що: по-перше положення пункту 2 частини другої статті 41 Закону №1697 врегульовують підстави припинення повноважень прокурора на адміністративній посаді, а не його звільнення; по-друге дослідженням матеріалів справи встановлено, що зразок такої заяви був розроблений керівництвом Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури, що свідчить про те, що воля позивача при поданні такої заяви була подавлена.

Щодо невідповідності волі позивача його волевиявленню при подані заяви про звільнення з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням внаслідок тиску на нього з боку представників Генеральної прокуратури. 

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про звільнення особи, суди повинні з`ясувати чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення (для прикладу дивись постанови Верховного Суду від 24.03.2020 року, справа №553/629-18, від 26.10.2016 року, №6-1269цс16).
При цьому суд звертає увагу, що у праві під волею розуміють суб`єктивний прояв ставлення особи до своїх дій або до дій, спрямованих на вчинення правочину для досягнення відповідної юридичної мети. Воля людини - це внутрішній психічний елемент, який для інших осіб є непомітним; для того щоб воля однієї особи могла стати підставою для її звільнення, необхідно, щоб вона була виражена назовні словами, листуванням чи іншими діями, які б свідчили про її наявність. Іншими словами, для вчинення будь-якого юридичного акту, необхідні не тільки наявність волі, але і її зовнішнє виявлення.
У той ж час, волевиявлення є вираженням волі назовні, завдяки якому вона стає доступною для сприйняття іншим особам. Волевиявлення є важливим елементом юридичного акту, з яким, як правило, пов`язані юридичні наслідки. Саме волевиявлення як зовнішнє вираження може бути піддане правовій оцінці.
Таким чином, волевиявлення можна визначити як зовнішній прояв внутрішньої волі способами, не забороненими законом, що робить її доступною для інших учасників правовідносин.
У цій справі ОСОБА_1 стверджує, що при поданні ним заяви про звільнення з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням його воля не відповідала його волевиявленню внаслідок тиску на нього з боку представників Генеральної прокуратури.
Тобто, волевиявлення на звільнення з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури у нього не було, а сама заява про звільнення за власним бажанням написана під тиском.
Як зазначалось судом вище, правовій оцінці може бути піддане виключно волевиявлення особи, оскільки воля, будучи внутрішнім психічним елементом, для інших осіб є непомітним і об`єктивно встановити її наявність на момент подання ОСОБА_1 заяви про звільнення, є неможливим.
Обґрунтовуючи цей позов позивач зазначає, що наміру писати заяву про звільнення він не мав, тоді як відповідачі вважають, що доказів психологічного примусу з боку керівництва Генеральної прокуратури Перч В.О. суду не надав. Окрім цього, відповідачі вважають, що позивам мав можливість відкликати заяву про звільнення, однак нею не скористався.
Для перевірки наведеного та встановлення об`єктивної картини процесу звільнення ОСОБА_1 , суд вважає за необхідним дослідити хронологію подій пов`язаних із звільненням позивача, та співставити її з поясненнями сторін та наявними у справі доказами, зокрема протоколами допиту потерпілих.
Так, 05.09.2019 року до прокуратури Тернопільської області надійшла телефонограма Генерального прокурора ОСОБА_2 , згідно змісту якої прокурор Тернопільської області у зв`язку із службовою необхідністю викликався 06.09.2019 року о 10.00 год. до Департаменту кадрової роботи та Державної служби України.
У подальшому, 06.09.2019 року ОСОБА_1 подає на ім`я Генерального прокурора ОСОБА_2 заяву наступного змісту: “Прошу звільнити мене з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури за власним бажанням з 10 вересня 2019 року відповідно до пункту 2 частини другої статті 41 та пункту 7 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру””, після чого того ж дня (06.09.2019 року) наказом Генерального прокурора №127к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”).
Будучи допитаним судом першої інстанції, як свідок, ОСОБА_1 суду додатково пояснив, що приблизно о 10 годині 06.09.2019 року знаходячись у кадровому підрозділі Генеральної прокуратури, що розташований на шостому поверсі адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 виконуючий обов`язки начальника зазначеного департаменту ОСОБА_10 озвучив йому та іншим прокурорам областей, які також були аналогічно викликані до ГПУ, про необхідність написання заяв про звільнення із займаних посад та органів прокуратури за власним бажанням. При цьому, ним був наданий типовий заздалегідь підготовлений зразок заяви про звільнення і прокоментовано, що в разі відмови від написання саме в такій редакції заяви, до прокурора будуть здійсненні заходи організаційного впливу з метою винайдення підстав для звільнення в дисциплінарному порядку.
Оскільки ОСОБА_1 (та інші прокурори областей) не погоджувався із таким рішенням, то звернувся з проханням до ОСОБА_10 щодо надання можливості особистого спілкування з Генеральним прокурором України ОСОБА_2 з метою з`ясування причин такого спонтанного та такого блискавичного його рішення про звільнення, а також доведення неправомірності його вимог щодо звільнення.
Однак ОСОБА_10 , після спілкування з ОСОБА_2 заявив, що останній висловив відмову в прийомі без пояснення причин. У той же час, ОСОБА_10 передав вимогу ОСОБА_2 про необхідність підписання заяви про звільнення та констатував, що ОСОБА_2 , будучи найвищою посадовою особою в органах прокуратури України, заявив, що у разі відмови звільнитися, ним будуть вжиті адміністративні та організаційні заходи. Зокрема, буде проведена перевірка роботи прокуратури Тернопільської області з метою віднайти будь-які порушення, внаслідок чого будуть притягнуті до дисциплінарної відповідальності безпосередньо ОСОБА_1 , так і підлеглі працівники, а також ОСОБА_2 залучить інші правоохоронні органи для реєстрації надуманих кримінальних проваджень і дискредитації його особи та роботи прокуратури Тернопільської області через засоби масової інформації.
При цьому суд звертає увагу на те, що представниця відповідачів у справі не надала суду жодних пояснень в чому полягала службова необхідність виклику прокурора Тернопільської області ОСОБА_1 06.09.2019 року о 10.00 год. до Департаменту кадрової роботи та Державної служби України.
Також, суд звертає увагу, що 13.08.2020 року органом досудового розслідування (Центральний апарат Державного бюро розслідувань) зареєстроване кримінальне провадження 6202000000000653 за ознаками складу злочину передбаченого частиною 1 статті 365 Кримінального кодексу України (перевищення влади)  щодо протиправних дій керівництва Генеральної прокуратури України, яке виразилось у звільненні всупереч норм діючого законодавства ОСОБА_3 (прокурор Харківської області) та прокурорів інших областей із займаних посад, діючи в інтересах інших осіб (Т.1, а.с.198), а також на те, що на підставі зібраних у кримінальному провадженні №6202000000000653 від 13.08.2020 року даних, які свідчать про незаконність звільнення позивача з посади прокурора Тернопільської області відповідно до наказу Генерального прокурора ОСОБА_2 №127к від 06.09.2019 року, 17.05.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172 Кримінального кодексу України (грубе порушення законодавства про працю), та розпочато за цим актом досудове розслідування у кримінальному провадженні 62022000000000290.
В рамках кримінального провадження №6202000000000653 від 13.08.2020 року допитані як потерпілі: ОСОБА_5 , який з 16.06.2016 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Львівської області (Т.1, а.с.91-97); ОСОБА_6 , який з серпня 2018 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Волинської області (Т.1, а.с.98-104); ОСОБА_7 , який з квітня 2017 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Рівненської області (Т.1, а.с.105-110); ОСОБА_8 , який з лютого 2015 року по 10.09.2019 року займав посаду прокурора Кіровоградської області (Т.1, а.с.111-123); ОСОБА_3 , який працював на посаді прокурора Харківської області (Т.1, а.с.124-131); ОСОБА_9 , який з 12.07.2016 року по 10.09.2019 року працював на посаді прокурора Луганської області (Т.1, а.с.178-185) та ОСОБА_1 (Т.1, а.с.80-90).
Дослідженням змісту наведених вище протоколів допиту потерпілих встановлено, що в частині примусу з боку посадових осіб органів прокуратури щодо написання заяв про звільнення з посад прокурорів та органів прокуратури, вони є подібними до свідчень наданих ОСОБА_1 в суді під час його допиту як свідка.
Крім цього, суд зазначає, що 06.09.2019 року в засобах масової інформації України була поширена інформація про “масові звільнення” прокурорів областей Генеральним прокурором ОСОБА_2 (Т.2, а.с.22-24).
При цьому суд звертає увагу, що розпорядником такої інформації була Генеральна прокуратура.
Аналізуючи наведене, слід прийти до висновку, що покази позивача, надані ним суду під час допиту як свідка, є послідовними, логічними та підтверджуються письмовими доказами наявними у справі. 
Системний аналіз викладеної інформації, дає можливість переконатись в тому, що єдиною підставою для термінового виклику прокурорів областей в Генеральну прокуратуру 06.09.2019 року було примушування їх до звільнення із займаних посад за власним бажанням, про що того ж дня в засобах масової інформації відзвітувала Генеральна прокуратура.
Жодних пояснень, які б спростували наведене відповідачі суду не надали, єдиною їхньою аргументацією було те, що ОСОБА_1 не довів факт примусу до звільнення та відсутність вироку суду.
З даного приводу суд зазначає, що наявні у справі докази щодо протиправності дій посадових осіб Генеральної прокуратури за критеріями достовірність, допустимість, належність та достатність у повній мірі підтверджують наявність примусу щодо звільнення позивача.
Органам прокуратури притаманна жорстка вертикаль влади та подолання волі підлеглого прокурора у разі необхідності прийняти доцільне рішення. Однак, Україна є правовою державою, що, при організації діяльності суб`єкта владних повноважень, зобов`язує діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб встановлений Конституцією та законами України.
Конституція та закони України забороняють долати волю працівника з метою примушування його подати заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку із доцільністю, незалежно від характеру проведеної реформи.
06.09.2019 року у ОСОБА_1 не було бажання подавати заяву про звільнення за власним бажанням з посади прокурора Тернопільської області, така заява була написана під тиском посадових осіб Генеральної прокуратури, що свідчить про дефекти волевиявлення при її написанні.
Відсутність вироку суду в кримінальній справі щодо протиправних дій ОСОБА_2 , не свідчить про відсутність примусу при написанні позивачем заяви про звільнення. 
Також, суд вважає не обґрунтованим пояснення відповідачів, згідно змісту якого ОСОБА_1 мав можливість відкликати заяву про звільнення, оскільки сама заява та наказ щодо її реалізації були створені 06.09.2019 року, а після обідньої перерви Генеральна прокуратура відзвітувала про звільнення прокурорів областей. Тобто, у позивача не було часу на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.
З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наказ Генерального прокурора №127к від 06.09.2019 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”) є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується із тим, що з метою поновлення порушених прав позивача, його слід поновити на посаді, з якої його було звільнено та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Однак, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягувати з відрахуванням із вказаної суми обов"язкових платежів до бюджету.
Саме в цій частині рішення суду підлягає зміні.
Щодо строків звернення позивача із даним позовом до суду, на які наголошує апелянт, колегія суддів зазначає, що даному питанню дана оцінка постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2022 року у вказаній справі, яка вступила в законну силу та відповідачами не оскаржувалась, а тому колегія суддів даному питанню оцінки не надає.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно положень ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, проте помилково здійснено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахування  із вказаної суми обов`язкових платежів до бюджету, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення суду у відповідній редакції, а в іншій частині рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Пункт 4 резолютивної частини рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року  змінити виклавши в наступній редакції.
Стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 603368 (шістсот три тисячі триста шістдесят вісім) грн 86 коп. з відрахуванням із вказаної суми обов"язкових платежів до бюджету.
В решті рішення суду залишити без змін.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі 14 вересня 2022 року.

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Боровицький О. А.