Дата документу 28.09.2022 Справа № 334/1481/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/1481/20                           Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/30/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті.
В обґрунтування позову зазначено, що з 13.11.1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
За життя ОСОБА_4 заповіту не складав.
Станом на день смерті чоловіка ОСОБА_4 позивач була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2002 року.
Спадкодавець, в свою чергу був зареєстрований разом з донькою – відповідачкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, фактично ОСОБА_4 проживав разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Китаєвої О.О., яка 10.02.2010 року завела спадкову справу.
Позивач посилаючись на статті 1216, 1258, 1259, 1261, 1268 , 1270 ЦК України просила суд встановити факт її постійного спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на день смерті останнього – ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Викликати та допитати свідків.(а.с.101 зворот).
ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 надала суду відповідь на відзив, відповідно до змісту якого просить задовольнити її апеляційну скаргу в повному обсязі.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо порушення її немайнового або майнового права на час відкриття спадщини та обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії,
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.11.1999 року.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.
ОСОБА_4 за життя заповіту не залишив.
Після смерті ОСОБА_4 право на спадкування за законом, як спадкоємці першої черги отримали відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , як діти померлого.
10 лютого 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. на підставі заяв відповідачів було заведено спадкову справу № 7/2010.
Відповідно до довідки КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» від 14.06.2010 року № 2045, яка міститься в матеріалах спадкової справи встановлено, що ОСОБА_4 постійно мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , спільно з ним проживали та були зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 10.09.1991р. по теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 04.06.1992 року по 06.06.1993 року () Том 1, а.с. 42 зворот.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , дружина померлого ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку не зверталась.
Станом на день смерті чоловіка ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2002 року.
Спадкодавець ОСОБА_4 був зареєстрований разом з донькою – відповідачкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Таким чином, судом першої інстанції вірно встанволено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані за різними адресами.
В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач зазначає, що фактично ОСОБА_4 проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .
На підтвердження зазначеного позивачем надано виписний епікриз з історії хвороби № 913 та відповідь ГУНП в Запорізькій області № 22аз/13/01-2020 від 03.08.2020. 
Колегія суддів погоджується яз висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем документи не є беззаперечними доказами у даній справі та не підтверджують факту того, що ОСОБА_4 дійсно проживав з позивачем однією сім`єю на момент смерті.
За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.
За приписами п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).
Згідно статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У постанові № 7 Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець, постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем, пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із позивачем, відвідування спадкодавця у лікарні, придбання йому ліків, тощо.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).
В силу приписів частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК спадкоємець, який постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку.
З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно од роз`яснень, викладених в листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 щодо визнання особи такою, що прийняла спадщину, зокрема, в спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати те, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.
Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права па спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутись в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Тобто, право звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у заявника, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини.
При цьому, як встановлено судом першої інстанції, доказів звернення позивачки до нотаріуса з заявою про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 суду в порушення вимог статей 76,77 ЦПК України не надано.
Листом ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року передбачено, що вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно врахувати у разі якщо відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 звернувшись до суду в порядку загального позовного провадження не надала суду належних доказів щодо порушення її немайнового або майнового права на час відкриття спадщини та обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а тому це є підставою для відмови у задоволенні заяви.
З огляду на наведене колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції в порушення норм законодавства не допитав свідків, які були заявлені нею при зверненні до суду з позовною заявою.
При цьому в ході апеляційного розгляду справи позивачем заявлено клопотання по допит свідків в апеляційному судді, яке колегією суддів було задоволено, оскільки судом першої інстанції не обґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків, яке має суттєве значення для розгляду справи.
Так, в судовому засіданні 16 грудня 2021 року допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_3 . Пояснила, що вона знала ОСОБА_4 , який помер в 2009 році, проживав у м. Запоріжжі, знала його як чоловіка своєї подруги, позивача у справі ОСОБА_1 , з якою пропрацювали 15 років. Часто бувала в гостях.
При цьому свідок не могла чітко пояснити та дати відповіді на запитання колегії суддів, за якою саме адресою проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та лише після підказок позивача, зазначила, що вони проживали за адресою АДРЕСА_4 .
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що показання свідка ОСОБА_10 не доводять факту того, що позивач разом з ОСОБА_11 спільно проживали на момент його смерті за адресою АДРЕСА_1 . 
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою АДРЕСА_5 , давно товаришує з ОСОБА_1 , вони є сусідами. Знала чоловіка позивача ОСОБА_4 який проживав з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Жили дружньо.
При цьому свідок зазначила, що ОСОБА_4 помер в 2010 році.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він проживає за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є його бабусею. ОСОБА_4 є покійним чоловіком його бабусі. На момент смерті ОСОБА_4 йому біло 9 років.
Пояснив, що ОСОБА_4 помер у 2010 році, на момент смерті ОСОБА_4 проживав з його бабусею за адресою АДРЕСА_1 . На момент смерті в квартирі проживала його бабуся та її чоловік. 
Заслухавши вказаних свідків, колегія суддів не приймає до уваги надані свідками пояснення, з огляду їх розбіжність та відсутність конкретних показань про спільне проживання позивача з померлим ОСОБА_4 . Свідки не змогли зазначити чітку адресу де проживав померлий на момент смерті та в якому році він помер. Свідки плуталися в показах.
В судовому засіданні 28 вересня 2022 року допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . 
Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона проживає за адресою АДРЕСА_6 . ОСОБА_1 є її бабусею. З 2007 року її бабуся та ОСОБА_4 проживали за адресою АДРЕСА_1 . До 2007 року вони проживали за зареєстрованою адресою ОСОБА_4 - АДРЕСА_2 .
Судом критично оцінюються показання свідка ОСОБА_14 оскільки вона є рідною онукою позивача.
Свідок ОСОБА_13 , проживає за адресою АДРЕСА_7 . Вона є подругою доньки померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , жили в одному під`їзді, товаришували. Знає, що батько її подруги одружився з ОСОБА_1 та проживали за адресою АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 помер у 2009 році, на момент смерті він проживав за адресою АДРЕСА_2 . На момент його смерті ОСОБА_1 з ним не проживала, вони розійшлися. На момент смерті з ОСОБА_4 проживала його донька ОСОБА_15 . ОСОБА_4 з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю приблизно з 2000 року по 2005 рік. Вони розійшлися, оскільки були сварки через зловживання ОСОБА_4 алкоголем.
Свідок ОСОБА_12 , проживає за адресою АДРЕСА_8 . ОСОБА_2 є її рідною сестрою по матері. Вона декілька разів на місяць була в гостях у ОСОБА_2 ОСОБА_4 помер у 2009 році. З 2005 року ОСОБА_4 не проживав з дружиною ОСОБА_16 , оскільки ОСОБА_17 вигнала її з квартири батька. На момент смерті ОСОБА_4 з ним проживала донька ОСОБА_17 .
Заслухавши пояснення свідків, колегія дійшла висновку про те, що не є доведеним факт постійного сумісного проживання позивача з ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_9 на момент його смерті.
Твердження скаржника про те, що на момент смерті ОСОБА_4 постійно проживала з ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом, та спростовуються матеріалами справи, зокрема, довідкою Єдиного розрахункового центру Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» від 14.06.2010 року вих. № 2045, з якої вбачається, що ОСОБА_4 постійно мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 10.09.1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (Том 1, а.с. 42 зворот).
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що надані позивачем документи, в якості доказів постійного сумісного проживання з ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_9 на момент його смерті, не є беззаперечними доказами заявлених позивачем позовних вимог.
Недоведеними та неспроможними є доводи апеляційної скарги про те, що оскільки спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_18 , було передано на зберігання до архівної установи, то позивач була позбавлена можливості отримати постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Пунктами 16.3-16.9 розділу XVI Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року № 3253/5, врегульовано порядок витребування з державного нотаріального архіву спадкової справи, що була передана до архіву на зберігання, у випадку звернення спадкоємців за для реалізації своїх спадкових прав.
Отже доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді: