ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8641/21                                                         Суддя першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 листопада 2022 року                                                                             м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Бужак Н.П., Кобаля М.І.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, -
В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач, Офіс ГП) про стягнення з Офісу ГП на користь ОСОБА_1 :
- вихідної допомоги в сумі 35  467,32 грн;
- середнього заробітку за час весь час затримки при звільненні по день ухвалення рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.08.2022 позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Відповідача щодо невиплати Позивачу вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку 45600,71 грн;
- стягнуто з Офісу ГП на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням, в розмірі 45  600,71 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що згідно усталеної практики Верховного Суду до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги, оскільки спеціальним законом, що регулює питання звільнення прокурорів з посад та їх оплати праці, відповідні питання не врегульовані та обмежень щодо застосування указаної норм КЗпП України не містять. Відтак, за висновком суду, у день фактичного звільнення із займаної посади ОСОБА_1 належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку у розмірі еквівалентному середній заробітній платі Позивача, а саме в сумі 45  600,71 грн.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що вимога про стягнення середнього заробітку є передчасною, адже право Позивача на виплату вихідної допомоги станом на момент прийняття цього рішення не порушено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у ній нове, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, норми п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному застосуванню уповноваженими органами, по-друге, вихідна допомога за своєю правовою природою є певною соціальною гарантією для працівника у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця, по-третє, юридичним фактом, що зумовлював звільнення Позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», є неподання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора, що є відміним від тих підстав, з якими ст. 44 КЗпП України пов`язує виплату вихідної допомоги, по-четверте, у випадку задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді матиме місце подвійне стягнення коштів, що чинним законодавством не допускається, по-п`яте, Позивачем припушено строк звернення до суду, визначений ст. 122 КАС України.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли до Шостого апеляційного адміністративного суду 27.10.2022.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, Відповідачем не надано доведено правомірність його дій при невиплаті вихідної допомоги та середнього заробітку, по-друге, право на виплату вихідної допомог у розмірі середньомісячного заробітку не залежить від посилання на правову норму законодавства, якою воно передбачено, по-третє, судом правильно застосовано до спірних правовідносин ст. 44 КЗпП України, оскільки спеціальним законом питання виплати вихідної допомоги не врегульовано, по-четверте, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Офісу ГП.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , починаючи з серпня 2000 року по жовтень 2019 року проходила службу в органах прокуратури.
Наказом Генеральної прокуратури України від 29.10.2019 №1286ц Позивача звільнено з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.10.2019 (а.с. 11, 70).
За наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 щодо надання інформації про виплату вихідної допомоги при звільнення Офіс ГП листом від 23.03.2021 року №21-748вих21 повідомив Позивача про відсутність правових підстав для її нарахування та виплати за правилами ст. 44 КЗпП України у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 13-14).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 22 Конституції України, ст. ст. 4, 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон), ст. ст. 40, 44 Кодексу законі про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також практики Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, адже КЗпП України гарантовано право особи на отримання вихідної допомоги, яке положеннями Закону не обмежено, а вимога стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати вихідної допомоги є передчасною.
З таким висновком суду першої інстанції не можна у повній мірі погодитися з огляду на таке.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 4 Закону організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Положеннями ст. 51 Закону передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, за правилами п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».
Відповідно до ст. 1 КЗпП України останній регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 4 статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, як вірно підкреслив суд першої інстанції, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
У свою чергу, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Досліджуючи питання щодо застосування указаних правових норм у своєму взаємозв`язку, Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі №640/25354/19 зазначив, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Водночас, як зауважив Верховний Суд у згаданій вище постанові та на чому вірно наголосив суд першої інстанції, приписами Закону не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Натомість нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.
Конституційний Суд України у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 260/188/21, від 15.06.2022 у справі № 280/880/21, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Колегією суддів враховується, що внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ч. 5 ст. 51 Закону та ч. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічні правові висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 260/188/21, від 15.06.2022 у справі № 280/880/21, від 11.02.2021 у справі № 420/4115/20, від 18.02.2021 у справі №640/23379/19.
Щодо посилання Апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, відповідно до якої враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Отже, з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та враховуючи правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суд у цій справі повинен враховувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 420/6621/21, яка є останньою у цій категорії спорів. Указаний висновок щодо співвідношення правових позицій Верховного Суду висловлено судом касаційної інстанції й у постанові від 18.05.2021 у справі № 360/2160/20.
За таких обставин, правильно встановивши, що на час звільнення ОСОБА_1 з Генеральної прокуратури України останньою не було виплачено Позивачу вихідну допомогу, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що остання має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Разом з тим, розраховуючи належну до виплати суму вихідної допомоги, Окружний адміністративний суд міста Києва на підставі відомостей довідки Генеральної прокуратури України від 26.11.2019 №18-969 (а.с. 12) прийшов до висновку про необхідність стягнення з Відповідача на користь Позивача вихідної допомоги у сумі 45  600,71 грн, а не 35  467,32 грн, оскільки саме перша сума відповідає розміру середньої заробітної плати. Водночас, суд першої інстанції неправильно встановив зафіксовані у вказаній довідці відомості щодо розміру середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , позаяк останній складає 35  467,32 грн, у той час як 45  600,71 грн - це розмір заробітної плати за серпень - вересень 2019 року, що включається у розрахунок середньоденної заробітної плати. У зв`язку з викладеним рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині суми вихідної допомоги, яка має бути виплачені Позивачу, з 45  600,71 грн на 35  467,32 грн, як, до того ж, і просила ОСОБА_1 .
Щодо доводів Офісу ГП про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, який визначений 122 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Колегія суддів наголошує, що згідно ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці про захист заробітної плати №95 термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.
Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас частиною 3 статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вихідна допомога є частиною заробітної плати і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому вихідної допомоги без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж на прокурорів поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного прокурору суми вихідної допомоги.
Таким чином, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 у справі №200/1636/21-а, від 23.06.2022 у справі №120/513/21-а, від 30.06.2022 у справі №380/10174/21, від 04.08.2022 у справі № 600/5478/21-а.
З урахуванням наведеного, є безпідставними доводи Офісу ГП про пропуск Позивачем строку звернення до адміністративного суду, що оскільки ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою про стягнення з Відповідача вихідної допомоги, яка є частиною оплати праці, то відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду не є пропущеним. 
Принагідно колегія суддів зауважує, що обставини оскарження ОСОБА_1 наказу про звільнення не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 у справі №640/23556/19, яка набрала законної сили 06.12.2021, апеляційну скаргу Офісу ГП задоволено - рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021 скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу ГП про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів відмовлено.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, однак помилково вказав, що його розмір складає 45  600,71 грн, а не 35  467,32 грн, як зазначено у довідці Генеральної прокуратури України. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - змінити шляхом заміни у пункті 3 його резолютивної частини суми « 45  600,71 грн. (сорок п`ять тисяч шістсот грн. 71 коп.)» на « 35  467 (тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят сім) гривень 32 копійки».
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року - змінити шляхом заміни у пункті 3 його резолютивної частини суми « 45  600,71 грн. (сорок п`ять тисяч шістсот грн. 71 коп.)» на « 35  467 (тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят сім) гривень 32 копійки».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

          Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                            Н.П. Бужак
                                                                                                    М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 23 листопада 2022 року.