15.12.22
22-ц/812/86/22
Провадження № 22-ц/812/86/22
ПОСТАНОВА
Іменем України
15 грудня 2022 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                       справа № 489/308/20
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів  Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,
із секретарем: Горенко Ю.В.,
переглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_5 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради як Орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2020 року, ухваленого суддею Кокорєвим В.В.,
В С Т А Н О В И В:
24 січня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовував тим, що з 1991 року є наймачем квартири АДРЕСА_1 , де він проживає та є зареєстрованим. Вказана квартира не приватизована. З 06 вересня 2002 року у цій квартирі зареєстрована його онука - відповідачка ОСОБА_5 , яка 29 листопада 2002 року уклала шлюб з ОСОБА_2 і з цього часу за місцем реєстрації не проживає, не підтримує сімейних стосунків з позивачем та іншими членами їхньої родини, в квартирі не з`являється, ніякої участі в утриманні та облаштуванні квартири не приймала та не приймає, проте без відома і згоди позивача зареєструвала у вказаній квартирі своїх дітей, які в квартирі ніколи не проживали. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2019 року у справі № 489/633/19, ухваленим за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та її малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначених осіб визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Як вказав позивач, 15 січня 2020 року йому стало відомо, що в спірній квартирі зареєстровані також інші неповнолітні діти ОСОБА_5 , а саме  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
За твердженням позивача, реєстрація місця проживання відповідачів у вказаній квартирі, яка дає правові підстави для користування нею, створює перешкоди для нього у користуванні та розпорядженні цим житлом, в тому числі: перешкоди для отримання житлових соціальних пільг на утримання квартири, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , а саме  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зняти їх з реєстрації.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В частині позовних вимог про зобов`язання Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зняти з реєстрації за вищевказаною адресою неповнолітніх дітей ОСОБА_5 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 , як законного представника неповнолітніх, на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , діючи в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вказувала, що після укладання шлюбу вона переїхала проживати до свого чоловіка, що було погоджено з позивачем. Як вказала апелянт, вона із чоловіком вирішили що їх діти будуть проживати разом із ними, проте судом не враховано, що причини не проживання неповнолітніх у спірній квартирі не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити поважність чи неповажність причини їх не проживання окремо від встановлення причини не проживання батьків. ОСОБА_5 зазначала, що у 2017 році стосунки з позивачем погіршились і вони припинили спілкування, ОСОБА_1 замінив у спірній квартирі замки, в зв`язку із чим вона не могла потрапити до спірної квартири. Крім того апелянт посилалась на те, судом був допитаний тільки один свідок, що не унеможливлює встановлення дійсних фактів, що мають значення для справи. До того ж в порушення ч. 5 ст. 19 СК України суд не заслухав думку представника Органу опіки та піклування і розглянув справу без відповідного висновку цього органу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Олещук Т.Л. - просила скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
В судове засідання до суду апеляційної інстанції з`явилась представник позивача - ОСОБА_10 , яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання вдруге не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені.
Апелянт ОСОБА_5 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та на час звернення з апеляційною скаргою була законним представником  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також повнолітні на час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про причину неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. 
Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. 
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Ураховуючи вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що квартира  АДРЕСА_1 є трикімнатною, площею 39,8 кв.м. Вказана квартира є неприватизованою та перебуває у комунальній власності. Наймачем цієї квартири на час вирішення судом спору з 1991 року є позивач ОСОБА_1 , який з цього часу зареєстрований та проживає в цій квартирі. Крім нього з даного часу у квартирі була зареєстрована та проживала його дружина - ОСОБА_11 , яка ІНФОРМАЦІЯ_7 померла, та з 06.09.2002 року є зареєстрованою їх онука - ОСОБА_5 , яка проживала там до укладання нею 25 листопада 2002 року шлюбу із ОСОБА_2 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність того, що відповідачі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_6 , у квартирі  АДРЕСА_1  ніколи не проживали, їх мати була зареєстрована проживала у вказаній квартирі та ще до їх народження переїхала проживати до свого чоловіка у будинок, співвласником якого він є, де вони дотепер постійно проживають разом зі своїми дітьми, які були зареєстровані за місцем реєстрації їх матері - ОСОБА_5 - тобто за адресою спірної квартири.
Обґрунтовуючи ці факти, суд першої інстанції посилався на Акт про непроживання відповідачів, складений 23.01.2020 р. сусідами позивача по спірній квартирі та посвідчений головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чкалова 215 В" (т. 1 а.с. 17), підтверджений показами свідка ОСОБА_12 , допитаної судом першої інстанції. Крім того, відповідно до листа заступника начальника Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській обл. від 17.07.2020 за вих. № 11090/50/20-20, та рапорта ОП ВП Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Горюнова В. (т. 1 а.с. 96, 97) ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_5 разом з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Аналогічні за змістом письмові пояснення були надані мешканцями прилеглих територій: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , що були у них відібрані працівником поліції (т. 1 а.с. 98-100).
Факт непроживання у спірній квартирі після реєстрації шлюбу 25 листопада 2002 року та проживання разом із чоловіком та дітьми за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 не заперечувала.
За такого доводи апеляційної скарги щодо недоведеності вищезазначених фактів та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи є безпідставними.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за фактом народження набули право користування житловим приміщенням за місцем проживання своїх батьків  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - у будинку АДРЕСА_3 , а не у спірній квартирі АДРЕСА_1 .
При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Ленінського районного у справі № 489/633/19, ухваленим за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та її малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням не було встановлено поважності причин непроживання  ОСОБА_5  у вказаній квартирі протягом близько 20 років або передбачених ст. 71 ЖК Української РСР обставин для збереження за нею спірного жилого приміщення понад шість місяців, зокрема не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачці у користуванні жилим приміщенням. Також судом було встановлено, що сторони не пов`язані спільним побутом, особисті речі ОСОБА_5 та дітей у спірній квартирі відсутні, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження за відповідачкою чи її дітьми права користування житлом у разі їх відсутності за місцем реєстрації.
З аналізу положень ст. 29 ЦК України слідує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки на законодавчому рівні чітко закріплено, що місцем її проживання, є місце проживання її батьків, або одного з них. Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що право малолітньої дитини на житло пов`язано з такими правами її батьків, разом з якими вона проживає.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що посилання ОСОБА_5 на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 368/750/16-ц, № 482/1165/17, № 761/20452/17, не можуть бути враховані, оскільки правовідносини у цих справах та у справі, що переглядається, не є тотожними, так як у даній справі відповідачі не вселялися до спірної квартири, ніколи в ній не проживали, а проживали з народження разом із батьками за іншою адресою.
Також судом першої інстанції вірно встановлено, що наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача, оскільки створює перешкоди в отриманні житлових пільг та субсидій, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що порушені права ОСОБА_1 підлягають захисту у обраний ним спосіб.
Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку доказам, які надали сторони, правильно застосував норми матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, врахувавши, що спірне житлове приміщення не є місцем проживання батьків відповідачів, і ті не мають права на користування цим приміщенням, відповідачі в цьому приміщенні не проживали з народження, в зв`язку з чим не набули права на його користування, а тому ухвалене судом рішення не буде суперечити законним інтересам неповнолітніх. 
Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 02.02.01-22/25/14/22 Орган опіки та піклування вважав недоцільним визнання ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_8  такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 89).
Проте висновок органу опіки та піклування є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Оцінюючи вищевказаний висновок Органу опіки та піклування, апеляційний суд враховує, що він є недостатньо обґрунтованим, зробленим без врахування конкретних обставин даної справи, без з`ясування житлових умов як у спірній квартирі, так і у будинку, де фактично проживають діти разом зі своїми батьками, а тому не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Отже, доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не було наведено.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Департаменту з надання адміністративних послуг зняти відповідачів з реєстрації, а тому оскаржуване рішення відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядалось.
За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                В.В. Коломієць

Судді:                                                                         І.В. Лівінський

                                                                                    Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 20 грудня 2022 року