ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 709/1277/21		
Провадження № 22-ц/821/1395/22		
категорія: 304090200 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
секретарів: Ярошенка Б. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ,
відповідач за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2022 року у справі за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» про визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків, у складі головуючого судді Кваші І. М., -

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» зазначало, що 22 лютого 2019 року між позичальником ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Кредіплюс» був укладений договір про споживчий кредит № 15840, відповідно до умов якого, кредитодавець ТОВ «ФК «Кредіплюс» надав позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12500 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами відповідно до умов, зазначених у договорі.
Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору.
09 січня 2020 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 09-01/2020, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 15840 від 22.02.2019, що укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_3 .
Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача.
Зазначає, що за період користування кредитними коштами позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 05 листопада 2021 року відповідно до розрахунку заборгованості становить 43814,35 грн, з яких заборгованість за кредитом 12253,67 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 22669,85 грн, заборгованість за відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 2505,16 грн, заборгованість по комісії - 0 грн, заборгованість по пені - 4185 грн, нараховані 3% річних - 648,61 грн, витрати інфляції - 1552,07 грн.
Також зазначає, що попередня сума судових витрат, які поніс позивач, складає 2270 грн (судовий збір) та 20000 грн витрат на правничу допомогу.
Враховуючи зазначене позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 43814,35 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн та витрати на сплату судового збору у розмірі 2270 грн.

09 грудня 2021 року представник відповідача ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву до ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків. 
Зустрічний позов мотивують тим, що умови договору споживчого кредиту № 15840 від 22.02.2019 в частині нарахування процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності, а тому можуть бути визнані судом недійсними з огляду на наступне. 
Згідно з п. 2.1 договору кредитодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 12500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору. 
Відповідно до п. 3.1.2 за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 320,0 % (процентів) річних від суми кредиту. Тип процентної ставки фіксована. Проценти за користування кредитом нараховують з дня наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредиту, зазначеного в п. 3.1.1 договору. 
В пункті 3.3. договору зазначено, що реальна процентна ставка по кредиту становить 2222,16 % річних. 
Відповідно до п. 3.1 договору сторони домовились про наступні окремі умови договору, передбачені графіком платежів (надалі «графік платежів») що додається в додатку 2 до договору та є невід`ємною частиною даного договору. 
Зазначає, що ТОВ «Вердикт Капітал» перерахував на карту позичальника грошової суми в розмірі 10000 грн. 
Згідно з розрахунком заборгованості за договором споживчого кредиту загальна сума заборгованості за цим договором та всіма нарахованими відсотками відповідно до його умов становить 43814,35 грн. 
Відповідно до меморіальних ордерів від 19.04.2019 в рахунок погашення кредиту згідно договору № 15840 ОСОБА_3 сплатила 2010 грн; від 20.03.2019 - 821,00 грн; від 07.03.2019 - 815,00 грн; та від 01.03.2019 - 813,00 грн. Таким чином, з 01.03.2019 по 19.04.2019 ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості згідно договору № 15840 сплатила 2010,00 + 821,00 + 815,00 + 813,00 = 4459 грн. 
Отже, заборгованість відповідача з кредиту згідно договору № 15840 становить 10000 грн - 4459 грн = 5541 грн. 
Тобто, тіло кредиту складає 5541,00 грн, а не 12253,67 грн, а нараховані відсотки складають 25175,01 грн, що більше ніж 50 відсотків тіла кредиту. Вважає, що оскільки тіло кредиту становить 5541 грн, а згідно висновків Верховного суду в постанові від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 проценти не можуть бути більше ніж 50 відсотків тіла кредиту, то умови договору про встановлення відсотків за користування кредитом в розмірі 2222,16 % є недійсними.
Просили визнати договір про споживчий кредит № 15840 від 19.02.2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 в частині нарахування відсотків, що визначено у п. 3.1.2 та 3.3. договору недійсним. Стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн та витрати на оплату судового збору в сумі 908 грн.

Ухвалою суду від 10 січня 2022 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків. Об`єднано в одне провадження первісну позовну заяву ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» про визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2022 року в задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» про визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків задоволено.
Визнано договір про споживчий кредит №15840 від 19 лютого 2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ОСОБА_1 в частині нарахування відсотків, що визначено в п. 3.1.2 та 3.3 договору, недійсним.
Рішення суду в частині відмови в первісному позові мотивовано тим, що встановити, який саме розмір заборгованості має ОСОБА_2 і за яким критерієм (в тіло кредиту чи на погашення відсотків тощо) зараховувались сплачені нею кошти в з наданого розрахунку, неможливо.
На ряду з цим, суд не прийняв до уваги розрахунки представника позивача та дійшов висновку, що належних доказів розміру заборгованості ОСОБА_2 за кредитом позивачем суду не надано.
Крім того, суд зауважив, що договором чітко не визначено, яка відсоткова ставка за кредитом повинна бути повернута: 320% чи 2222,16%.
Враховуючи, що вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом, 3% річних, інфляційних втрат, пені, є похідними від вимоги про стягнення основної суми заборгованості (тіла кредиту), суд також відмовив у їх стягненні.
Щодо зустрічного позову, то рішення мотивоване тим, що оспорювані умови договору є суперечливими, а також несправедливими у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Оспорювані пункти кредитного договору встановлюють вимоги зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним, винесене з не повним дослідженням матеріалів справи, просило суд скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2022 року та ухвали нове рішення, яким позов ТОВ «Вердикт Капітал» задовольнити, в тому числі стягнути витрати на професійну правничу допомогу, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, зазначаючи, що позичальнику надано 10000 грн, не врахував, що згідно п. 2.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в розмірі 12500 грн, на споживчі потреби, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, відповідно до умов зазначених умовами кредитного договору.
Зазначає, що позиція суду, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, первинних бухгалтерських документів, виписки по рахункам, документів, які підтверджують існування заборгованості, її розмір та факт не врахування в розрахунку заборгованості сум погашень, які здійснив відповідач, то зазначене також не відповідає дійсності, оскільки до позовної заяви додано меморіальні ордери, що підтверджують видачу позичальнику саме 12500 грн та меморіальні ордери на загальну суму 4459 грн, що підтверджують факт погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором.
Вважає, що суд належним чином не дослідив надані позивачем докази, документи та розрахунки заборгованості, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову в первісному позові.
Щодо зустрічного позову, то скаржник вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належними доказами ті обставини на які вона посилається у зустрічній позовній заяві.
Зазначає, що посилання позивача за зустрічним позовом на те, що договором передбачена непропорційно велика сума компенсації, а саме понад 50% вартості тіла кредиту є необґрунтованими, оскільки позивач погодилась із конкретно запропонованими умовами кредитування в тому числі відсотковою ставкою користування грошовими коштами.

21 листопада 2022 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилова Д. О. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, зазначає, що в матеріалах справи відсутній договір добровільного страхування № PR-49701 від 22.02.2019. Проте в матеріалах справи міститься платіжне доручення № crd49701 від 22.02.2019 про отримання позичальником саме 10000 грн.
В матеріалах справи наявні докази сплати ОСОБА_5 4459 грн, тобто сума боргу складає 10000 - 4459 = 5541 грн.
Крім того, відповідно до п. 3.5 спірного договору позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю суму періодичних платежів у розмірах, відповідно до графіку платежів, який не був наданий ТОВ «Вердикт Капітал».
Зазначає, що заборгованість по пені складає 4185 грн, при цьому згідно картки обліку виконання договору пеня нарахована з 03.04.2019 по 09.01.2020.
З моменту припинення нарахування пені строк позовної давності минув 09.01.2021. Тому вимога про стягнення заборгованості по пені є необґрунтованою.
Щодо відсотків зазначає, що договором чітко не визначено, яка відсоткова ставка за кредитом повинна бути повернута.
Інфляційні та 3% річних нараховані скаржником із суми заборгованості 12253,67 грн, а не із суми реальної заборгованості в розмірі 5541 грн, тому вони також не підлягають задоволенню.
Щодо зустрічного позову.
Вказує, що вимоги про визнання недійсними п. 3.1.2. та п. 23.3 договору підлягають задоволенню, оскільки визначений розмір відсотків (2222,16%) є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Щодо витрат на правову допомогу, то зазначає, що враховуючи незначну складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, витрати на правову допомогу за подання позовної заяви, у разі задоволення первісного позову, повинні складати 750 грн (0,5 год за надання усної консультації) та 2000 грн (1 год, складання позовної заяви, підготовка та друк необхідних документів), всього 2750 грн.
Просив відмовити ТОВ «Вердикт Капітал» в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04.02.2022 залишити без змін. Стягнути із ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

22 лютого 2019 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_3 укладено договір про споживчий кредит № 15840 (т. 1 а.с. 7-12).
Згідно з п. 2.1 даного договору кредитодавець надав позичальникові на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти в сумі 12500 грн, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору (т. 1 а.с. 7-12).
Відповідно до п. 2.1.1 договору, сума кредиту надається позичальнику шляхом перерахування з поточного рахунку кредитодавця у наступному порядку: у розмірі 10000 грн на поточний рахунок/карту позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у Банку: код Банку 305299 - ПАТ КБ ПриватБанк та у розмірі 2500 грн на поточний рахунок № НОМЕР_2 ТДВ «Страхова Компанія «Проксіма» з метою оплати позичальником страхових платежів (страхових сум) встановлених договором добровільного страхування № PR 49701 від 22 лютого 2019 року (т.1 а.с. 7).
Згідно п. 2.1.3 договору, кредит повертається, а проценти сплачуються позичальником шляхом періодичних виплат 1 раз на 7 календарних днів у національній валюті (т.1 а.с. 8).
Пунктом 2.2 договору визначено, що цей договір є укладеним з дня перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний позичальником в пункті 3.1. договору. Типом кредиту за цим договором є кредит (т.1 а.с. 8).
Пункт 2.3 договору визначає, що для отримання кредиту позичальник зобов`язаний забезпечити укладення наступних договорів щодо додаткових та/або супутніх послуг та/або договорів забезпечення виконання його зобов`язань за цим договором: страхування нещасного випадку та відповідальності позичальника (т.1 а.с. 8).
Відповідно до п. 3.1 договору сторони домовились про наступні окремі умови договору, передбачені графіком платежів (надалі «Графік платежів»), що додається в додатку 2 до договору та є невід`ємною частиною даного договору (т.1 а.с. 8).
Пунктами 3.1.1. та 3.5. договору встановлено, що кредит надається строком на 49 тижнів. Строк правомірного користування кредитом закінчується відповідно до графіку платежів. Позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю суму періодичного платежу у розмірах, відповідно до графіку платежів (т. 1 а.с. 8).
Відповідно до п. 3.1.2 договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 320,0% (процентів) річних від суми кредиту. Тип процентної ставки фіксована. Проценти за користування кредитом нараховують з дня наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредиту, зазначеного в п. 3.1.1 договору (т.1 а.с. 8).
В п. 3.3. договору зазначено, що загальна вартість кредиту (в грошовому виразі) становить 39827,20 грн. Реальна процентна ставка по кредиту становить 2222,16 % річних (т.1 а.с. 8). 
Пункт 5.1 договору визначає, що якщо позичальник не сплатив/не повністю сплатив періодичний платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної графіком платежів, а також протягом 5 календарних днів після настання дати платежу, то на 6-й день від дати неналежної сплати позичальник зобов`язаний одноразово сплатити на користь кредитодавця пеню у розмірі 150 грн, а починаючи з 7-го дня 15 грн за кожний календарний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня і не більше за 15% суми простроченого платежу (т. 1 а.с. 10).
Згідно п. 6.16 договору сторони засвідчують, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений сторонами добровільно, при ясній пам`яті, його умови є справедливими для сторін, складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою в двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному екземпляру для кожної із сторін. Підписанням цього договору позичальник підтверджує, що примірник укладеного договору він отримав (п. 6.15 договору) (т. 1 а.с. 12). 
В п. 6.7 договору його сторони погодили, що всі суперечки, що виникають у зв`язку з цим договором, повинні бути вирішені за взаємною згодою сторін, а у випадку, якщо згода не досягнута, в судовому порядку (т. 1 а.с. 11).
На виконання п. 2.1.1 договору ТОВ «ФК «КРЕДІ ПЛЮС» перерахував: на карту позичальника грошову суму в розмірі 10000 грн (платіжне доручення №crd_49701), на рахунок ТОВ «Страхова компанія «Проксіма» з метою оплати позичальником страхових платежів (страхових сум) встановлених договором добровільного страхування № РК-49701 від 22.02.2019 суму 2500 грн (т.1 а.с. 31 - 32).
Згідно наданого ТОВ ФК «Вердикт Капітал» розрахунку заборгованості відповідача станом на 05.11.2022, загальна сума заборгованості за цим договором та всіма нарахованими відсотками відповідно до його умов становить 43814,35 грн, що складається з: заборгованості за основною сумою позики - 12253,67 грн, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги - 22 669,85 грн, заборгованості з пені 4185,00 грн, заборгованості за відсотками з моменту відступлення права вимоги - 2 505,16 грн, 3% річних - 648,61 грн, втрати від інфляції - 1552,07 грн (т.1 а.с. 22).
Згідно меморіальних ордерів в рахунок погашення кредиту згідно договору № 15840 ОСОБА_2 сплатила 19.04.2019 - 2010,00 грн, 20.03.2019 - 821,00 грн, 07.03.2019 - 815,00 грн та 01.03.2019 - 813,00 грн (т. 1 а.с. 27-30).
09 січня 2020 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № 09-01/2020, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 15840 від 22.02.2019, що укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 34-47).
Згідно зі Свідоцтвом про шлюб від 03.03.2020 Серія НОМЕР_3 прізвище відповідача « ОСОБА_6 » змінено на « ОСОБА_7 » (т. 1 а.с. 108).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09.11.2022 розгляд справи призначено на 23 листопада 2022 року на 14:00 год.
18 листопада 2022 року від представника ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Бурдюг Т. В. надійшло клопотання про розгляд справи без участі скаржника, де зазначено, що у зв'язку із неможливістю явки представника ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання, керуючись ч. 3 ст. 211 ЦПК України, просить розглянути справу № 709/1277/21 за відсутності скаржника. Проти заочного розгляду справи не заперечує.  
23 листопада 2022 року розгляд справи не відбувся із-за тривалого сигналу повітряної тривоги.
06.12.2022 від представника ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Бурдюг Т. В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване широкомасштабним вторгненням російської федерації, яке триває і на даний час, та зазначено, що у Товариства відсутня можливість забезпечити явку представника. Зазначає, що Товариство тимчасово припинило господарську діяльність, більшість співробітників евакуювались у інші міста і навіть інші країни. Запевняє та гарантує, що Товариством буде докладено максимум зусиль для якнайшвидшого відновлення діяльності і забезпечення умов для супроводу судового засідання.
       Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно не підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Так, згідно ч. 1 ч. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 ч. 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України  апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Згідно положень ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України  щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України  щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи, що представник ТОВ «Вердикт Капітал» - адвокат Бурдюг Т. В. ще 17.11.2022 просила розглядати справу без участі скаржника, висловила свою позицію в апеляційній скарзі, будь-яких клопотань по суті справи чи заперечень на відзив ОСОБА_2 не надсилали. 
Клопотання про відкладення не містить об`єктивних причин, які унеможливили участь скаржника ТОВ «Вердикт Капітал», яке діє через адвоката Бурдюг Т. В. у розгляді справи.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що скаржник мав право на на подачу клопотання про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференцій, як власними засобами, так і через інший суд, проте таким правом не скористався.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилова Д. О., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 2, ч. 4 ст. 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 1, ч. 3 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Банк обґрунтовував свої вимоги існуванням заборгованості за кредитним договором у розмірі 43814,35 грн, з яких тіло кредиту склало 12253,67 грн. ОСОБА_1 в свою чергу наголошувала, що тіло кредиту всього складало 10000 грн, з яких 4459 грн нею погашено, тому тіло складає 5541 грн та вважає відсотки по спірному кредиту несправедливими, а саме непропорційно великою сумою компенсації.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 9 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Слід зазначити, що 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
За змістом ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, саме таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 333/7121/18 (провадження № 61-9581св21) зазначено, що: «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві».
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 маючи намір отримати кредит у ТОВ «ФК «Кредіплюс» 22 лютого 2019 року заповнила заяву на видачу кредиту № 100032716, в якій просила надати їй кредит в розмірі 25000 грн (т.1 а.с. 18). 
Також 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зокрема містить розмір процентної ставки (320%), інформацію про загальну вартість кредиту (39827,20 грн) та реальну процентну ставку (2222,16 грн) (т.1 а.с. 15-17).
Того ж дня ТОВ «ФК «Кредіплюс» була здійснена оцінка заяви на видачу кредиту № 100032716 та вирішено надати кредит у розмірі 12500 грн (т.1 а.с. 13-14, 19).
22 лютого 2019 року між ТДВ «Страхова Компанія «Проксіма» та ОСОБА_1 укладено споживчий кредит № 15840 від 22.02.2019, де сторони узгодили, що кредитодавець надав позичальникові на умовах строковості, зворотності, платності, зокрема строком на 49 тижнів (з моменту підписання цього договору і перерахування коштів кредитодавцем на реквізити вказані в ньому) грошові кошти в сумі 12500 грн, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, з яких 10000 грн перераховано на поточний рахунок/карту позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у Банку: код Банку 305299 - ПАТ КБ ПриватБанк та у розмірі 2500 грн на поточний рахунок № НОМЕР_2 ТДВ «Страхова Компанія «Проксіма» з метою оплати позичальником страхових платежів (страхових сум) встановлених договором добровільного страхування № PR 49701 від 22 лютого 2019 року.
Перерахунок ТДВ «Страхова Компанія «Проксіма» вищевказаних сум, згідно умов договору, підтверджується платіжними дорученнями від 22.02.2019 (т. 1 а.с. 31-32).
09 січня 2020 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 09-01/2020, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 15840 від 22.02.2019, що укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 34-47).
Отже, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами по справі. 
Згідно меморіальних ордерів в рахунок погашення кредиту згідно договору № 15840 ОСОБА_2 сплатила 19.04.2019 - 2010,00 грн, 20.03.2019 - 821,00 грн, 07.03.2019 - 815,00 грн та 01.03.2019 - 813,00 грн (т. 1 а.с. 27-30).
З 01.03.2019 по 19.04.2019 ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості згідно договору № 15840 сплатила 2010,00 + 821,00 + 815,00 +813,00 = 4459 грн.
Отже, на момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, кредитний договір підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому, у строк на який він надавався, частково виконувала його умови.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів (49 тижнів), розмір процентів, умови кредитування. Позичальник до укладення договору під підпис ознайомилась з його умовами та погодилась на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору, що сторонами договору відображено в п. 6.14 .
Виконання сторонами договору істотних умов, часткове повернення боргу свідчить про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту (що було зазначено як в паспорті споживчого кредиту, так і в самому кредитному договорі), порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, що зокрема узгоджується і з п. 6.16 договору. Крім того, протягом строку на який їй надавався кредит з будь-якими вимогами, у відповідності до п. 6.7 спірного договору до позичальника чи суду не зверталась.
Проаналізувавши вищенаведені положення договору, якими врегульовано питання нарахування відсотків, апеляційний суд встановив, що відсоткова ставка є фіксованою протягом строку кредитування, а тому споживач була обізнаною з тим, що загальна сума всіх платежів становить 39827,20 грн. Тобто, такі умови договору не можна вважати несправедливими.
Отже, положення договору, які позивач за зустрічним позовом просила визнати недійсними не є несправедливими в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів».
Крім того, незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитування під час його укладення, не є підставою для визнання такого договору недійсним. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в Постанові від 12 квітня 2022 року в справі № 756/6038/20.
Щодо стягнення заборгованості, то слід зазначити наступне.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.
Розмір платежів, які мав сплачувати позичальник, визначається умовами кредитного договору, зокрема щодо розміру виплат, порядку нарахування процентів та пені.
Умовами спірного договору, а саме п. 2.1.3 визначено, що кредит повертається, а проценти сплачуються позичальником шляхом періодичних виплат 1 раз на 7 календарних днів у національній валюті.
Відповідно до п. 3.1 договору сторони домовились про наступні окремі умови договору, передбачені графіком платежів (надалі «Графік платежів»), що додається в додатку 2 до договору та є невід`ємною частиною даного договору (т.1 а.с. 8).
Пунктами 3.1.1. та 3.5. договору встановлено, що кредит надається строком на 49 тижнів. Строк правомірного користування кредитом закінчується відповідно до графіку платежів. Позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю суму періодичного платежу у розмірах, відповідно до графіку платежів (т. 1 а.с. 8).
Разом з тим, матеріали справи не містять графіку платежів, що не дає можливості встановити коли саме та який розмір платежу необхідно вносити на погашення кредиту та коли утворилась заборгованість та в якому розмірі.
В доданому до позову розрахунку заборгованості не відображено, куди саме зараховані сплачені ОСОБА_1 кошти на погашення заборгованості у розмірі 4459 грн.
Крім того, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані Банком у позовній заяві, та не може бути взятий до уваги судом, оскільки з аналізу останнього вбачається, що в ньому включенні нараховані відсотки та штрафи, розмір та порядок нарахування яких не було узгоджено між сторонами.
Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом Банку та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування відсотків та штрафів позивачем за первісним позовом, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа № 219/1704/17 (провадження № 61-1211св19).
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Відтак виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) є належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц, від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20.
Позивачем відповідну виписку до позову додано не було. Як і не було надано жодних відомостей стосовно того, чи звертались вони з досудовою вимогою про повернення заборгованості саме до позичальника ОСОБА_5 .
За наведених обставин наявна заборгованість перед позивачем за первісним позовом не є доведеною належними і допустимими доказами у справі, а отже пред`явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості первісного позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал», скасування рішення Чорнобаївського районного суду в частині вирішення зустрічного позову та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «ФК «Кредіплюс» про визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків. В іншій частині рішення необхідно залишити без змін.
Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У даній справі 21 лютого 2022 року ухвалено додаткове рішення про розподіл судових витрат, а саме стягнуто із ТОВ «ВердиктКапітал» на користь ОСОБА_2 за первісним позовом витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн, за зустрічним позовом з ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» на користь ОСОБА_2 частково стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн, та судовий збір у розмірі 908 грн, а всього 3204 грн з кожного відповідача. 
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 16.04.2018 у справі № 923/631/15.
Оскільки рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2022 року скасовується саме в частині зустрічного позову, є підстави для нового розподілу судових витрат.
Враховуючи відмову в задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів витрати на судовий збір в суді першої інстанції необхідно залишити за сторонами.
На ряду з цим апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено частково, тому із ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 1362 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Крім того, ТОВ «Вердикт Капітал», звертаючись в суд з позовом, просило стягнути із відповідача ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн, проте враховуючи, що в задоволенні первісного позову відмовлено, вказані витрати відшкодуванню не підлягають.
На ряду з цим, ОСОБА_5 під час розгляду справи в суді першої інстанції заявляла клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, як за подачу відзиву на первісний позов у розмірі 8000 грн, так і за подачу зустрічного позову у розмірі 5000 грн.
Представник ОСОБА_5 - адвокат Гаврилов Д. О. протягом 5 днів з моменту проголошення рішення подав відповідну заяву до суду першої інстанції (т.1 а.с. 235-246).
Адвокат Гаврилов Д. О. на підтвердження повноважень представника надав суду ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ЧК № 201730, виписаний на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 29.04.2021 (т. 1 а.с. 104), копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001134, виданого 15.05.2019 (т. 1 а.с. 105), договір про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 29.04.2021, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Гавриловим Д. О. (т. 1 а.с. 240-241), додаткову угоду № 2 до договору про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 29.04.2021 про надання послуг адвокатом на суму 8000 грн за представництво у справі за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості (т.1 а.с. 242) та квитанції про оплату ОСОБА_5 послуг адвоката, зокрема згідно з додатковою угодою № 2 до договору про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 29.04.2021 від 07.02.2022 на суму 4900 грн, 4900 грн та 2200 грн, а всього на 12000 грн (т.1 а.с. 245 а).
ТОВ «Вердикт Капітал» в свою чергу просило зменшити розмір витрат у зв`язку із ненаданням детального опису правової допомоги із зазначенням витраченого часу та складністю справи. 
Враховуючи надані сторонами докази, наявність клопотання про зменшення витрат, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про розподіл витрат та стягнення із ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу за первісним позовом у розмірі 4000 грн. 
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гаврилов Д. О. просив стягнути 8000 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. На підтвердження витрат останнім надано суду ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1041664 від 14.11.2022, розрахунок сум судових витрат від 14.11.2022, додаткову угоду № 4 до договору про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 29.04.2021 про перелік та вартість послуг адвоката Гаврилова Д. О. в суді апеляційної інстанції, акт №4 про надання послуг з професійної правничої допомоги відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 29.04.2021 та довідку про оплату послуг адвоката від 14.11.2022 (т. 2 а.с. 50-54).
Із вказаних документів вбачається, що за ознайомлення з апеляційною скаргою ТОВ «Вердикт Капітал», надання консультації щодо наслідків подання апеляційної скарги, аналіз законодавства з приводу спірних правовідносин, вивчення судової практики, написання відзиву та участь у судових засіданнях визначено розмір гонорару адвоката Гаврилова Д. О. на суму 8000 грн, які оплачені ОСОБА_2 . 
Враховуючи відсутність заперечень ТОВ «Вердикт Капітал» щодо розміру витрат на правову допомогу, заявлених ОСОБА_2 , та часткове задоволення апеляційної скарги, із ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4000 грн за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції.
Отже, всього підлягає стягненню із ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 8000 грн витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - задовольнити частково.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2022 року - в частині зустрічного позову скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» про визнання недійсним договору позики в частині нарахування відсотків - відмовити.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 лютого 2022 року в частині первісного позову - залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 1362 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 - 4000 грн витрат на правову допомогу в суді першої інстанції та 4000 грн в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко