РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 566/761/21
Провадження № 22-ц/4815/425/22

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: 
за участю: Пасічна О.Г. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Млинівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності на будинок підтверджує договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.06.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1262 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.06.2005 року.
У житловому будинку зареєстровані: позивач, її колишній чоловік ОСОБА_2 , син - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_4 .
21 березня 2016 року рішенням Млинівського районного суду Рівненської області по справі № 566/1276/15-ц шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Із травня 2016 року колишній чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання не проживають та вибули в невідомому напрямку. Оскільки вони у житловому будинку не проживають з 2016 року, не виконують обов`язків по утриманню та проведенню ремонту будинку, не приймають участі в сплаті комунальних послуг, позивач вважає, що вони втратили право користування житловим будинком. Просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме належним їй житловим будинком АДРЕСА_1 ; стягнути солідарно з відповідачів на її користь, понесені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Рішенням Млинівського районного суду від 16 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.
Зазначає, що судом першої інстанції, всупереч встановленій процедурі було долучено та покладено в основу докази, які не могли бути прийняті. Також дані докази жодним чином не спростовують наведені нею аргументи як підставу для задоволення позову.
Вказує, що наявність реєстрації проживання відповідачів в житловому приміщенні перешкоджає їй в реалізації її соціальних і майнових прав, зокрема унеможливлює отримання за необхідності житлово-комунальної субсидії тощо.
Доводить, що у відповідачів немає вагомих аргументів, які свідчили б про те, що він відсутній в місці зареєстрованого проживання з поважних причин. Зокрема, Відповідач-2 жодних заперечень та пояснень щодо позову не надавав, на судове засідання не з`явився.
Вважає, що довела право власності на житловий будинок. Жодних доказів щодо створення перешкод у користуванні будинком відповідачами не надано, а також не надано відзив на позовну заяву для спростування її аргументів.
Покликаючись на ч. 4 ст. 334 ЦК України звертає увагу, що реєстрація за відповідачем права власності на частку житлового будинку не проводилась.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 спростовує твердження апелянтки ОСОБА_1 , просить справу розглянути без його участі, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.06.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1262 та витягу № 7517675 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.06.2005 року, ОСОБА_1 придбала та зареєструвала на своє ім`я житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).
Згідно довідки № 745, виданої Млинівською селищною радою Рівненської області від 15.06.2021 року (а.с. 7), у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , колишній чоловік - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_4 .
На підставі рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 21 березня 2016 року у справі № 566/1276/15-ц (а.с. 8) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Актами, складеними 06.09.2016 року, 24.03.2017 року, 28.12.2019 року, 28.12.2020 року, за участю депутата селищної ради та сусідів (а.с. 9-12), підтверджується, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 . При цьому зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у даному будинку на час складення відповідних актів не проживають.
Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 подано до суду копію рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 04.10.2019 року в справі № 566/285/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному майні подружжя, яке набрало законної сили 15.11.2019 року (а.с. 44-46). Даним рішенням визначено, що частка ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, а саме, в житловому будинку та господарських надвірних будівлях за адресою: АДРЕСА_2 становить 7/10 (сім десятих).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позову та відсутності правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, належним позивачу та відповідачу - ОСОБА_2 ..
Такий висновок є правильним, оскільки вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.
Також суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 9, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України та у їх системному аналізі обґрунтовано вважав позов таким, що не підлягає задоволенню.
Аргументи апеляційної скарги повторюють доводи, зазначені в позовній заяві, зводяться до цитування висновків Верховного Суду у справах, що за фактичними обставинами відрізняються від справи, що переглядається, власного тлумачення позивачем норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення.
Так, згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як вбачається з рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 04.10.2019 року в справі № 566/285/18 частка ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, а саме, в житловому будинку та господарських надвірних будівлях за адресою: АДРЕСА_2 становить 7/10. Тому є вірним висновок суду про те, що позивач не є одноосібним власником домогосподарства за місцем розташування якого зареєстровані відповідачі та неможливість застосування до відповідача ОСОБА_2 як власника іншої частки майна, що є об`єктом спільної часткової власності положень статті 405 ЦК України.
Водночас не наведено підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування на все житлове приміщення, враховуючи те, що 3/10 частини належить його батьку - ОСОБА_2 . При цьому, як стверджує ОСОБА_2 , між ними існує згода на реєстрацію сина в житлі. Відповідно неможливо констатувати втрату інтересу з боку відповідачів до вказаного житлового приміщення.
Не заслуговують на увагу доводи щодо відсутності реєстрації права власності за ОСОБА_2 , оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Посилання у апеляційній скарзі на не сплату відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких комунальних витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування.
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем заявлено вимогу про стягнення на його користь судових витрат у зв`язку із наданням правничої допомоги в сумі 2000 гривень.
Згідно ч.1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Правова допомога надавалась відповідачу адвокатом Лейковським А.М., що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 04 лютого 2022 року. Погоджено, що сума гонорару становить 2000 гривень. Згідно розрахунку та прибуткового касового ордеру, а також довідки про сплату правничої допомоги підтверджено підготовка адвокатом відзиву та сплата гонорару у розмірі 2000 гривень. Обумовлений сторонами розмір гонорару відповідає критеріям розумності та співмірності, а тому підлягає до стягнення з позивачки.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2021 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 28 жовтня 2022 року.

Головуючий                                                         Боймиструк С.В., 

Судді                                                                 Гордійчук С.О., 

Шимків С.С.