Постанова
Іменем України 
 
23 листопада 2022 року 
м. Київ
 
справа № 285/3536/20
провадження № 61-261св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року у складі судді Мозгового В. Б. та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,
Історія справи
Короткий зміст позову
У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних.
Позов мотивований тим, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 11167936000, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 160 000 швейцарських франків зі строком користування до 11 серпня 2018 року.
05 липня 2007 між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 11179513000, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 154 398 швейцарських франків зі строком користування до 05 липня 2018 року.
10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 11232350000, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 88 700 швейцарських франків зі строком користуванні до 10 жовтня 2014 року. 
23 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 11257179000, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 74 000 дол. США зі строком користування до 23 листопада 2014 року.
Зазначені кредитні договори були забезпечені одним предметом іпотеки, а саме, нежитловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року у справі № 2-103/10 за позовом АКІБ «УкрСиббанк», звернуто стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості відповідачів за їх кредитними договорами.
08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за зазначеними кредитними договорами.
07 травня 2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір № 1365/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого останнє стало єдиним власником всіх прав вимоги за зазначеними кредитними договорами.
ТОВ «ФК «Гефест» просило стягнути 3 % річних згідно статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме з: ОСОБА_1 12 653,28 швейцарських франків; ОСОБА_2 12 316,32 швейцарських франків; ОСОБА_3 7 105,47 швейцарських франків; ОСОБА_4 6 006,25 дол. США.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року у справі №2-103/10, було звернуто стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості відповідачів за кредитними договорами. Сторонами не надано суду доказів, чи було реалізовано АКІБ «УкрСибанк» або АТ «Дельта Банк» рішення суду щодо звернення стягнення на майно, чи зверталися вони для примусового його виконання. 26 лютого 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» на адресу відповідачів направив вимоги про повернення всієї суми в повному обсязі у зв`язку з порушенням умов договору. Отже, строк виконання зобов`язань відповідачів по кредитними договорами було змінено, у зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на тридцятий день з дня отримання вимог та зверненням АКІБ «УкрСибанк» з позовом до суду про звернення стягнення на майно, а саме з 13 квітня 2009 року і закінчився 14 квітня 2012 року. Крім того, строк пред`явлення до виконання рішення суду про звернення стягнення на майно, яке набрало законної сили 09 березня 2010 року, закінчився 10 березня 2013 року, коли право вимоги по кредитним договорам мало АТ «Дельта Банк».
Суд першої інстанції зазначив, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України, свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 442/398/15-ц). Оскільки АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк», маючи статус кредиторів, і не реалізовуючи своїх прав на звернення у встановлені законом строки з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості по кредитним договорам, а також на звернення до примусового виконання рішення суду щодо реалізації заставного майна, втратили своє право вимоги на примусове виконання боржниками своїх зобов`язань за кредитними договорами та рішенням суду (позовна давність, строк пред`явлення до виконання рішення суду), суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідачів є задавненими, в зв`язку з чим набули характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних були нараховані позивачем ТОВ «ФК» Гефест» на вимогу, яка наданий час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.
Додатковим рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року у стягненні з ТОВ «ФК «Гефест» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрат на правову допомогу відмовлено.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підтвердження понесених відповідачами витрат на правничу допомогу представник відповідачів разом із заявою про ухвалення додаткового рішення надав суду договори про надання правової допомоги, квитанції, акти приймання-передачі до договорів про надання правової допомоги із зазначенням переліку виду наданих послуг. Проте представник відповідачів не надав суду розрахунків цих витрат. Інформація, яка міститься в актах приймання-передачі до договору про надання правової допомоги, зокрема, перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції вказав, що зі змісту позовної заяви, вимоги позивача до всіх відповідачів ґрунтувалися на одній нормі матеріального права, що в свою чергу надало представнику можливість сформувати єдину позицію від всіх відповідачів, а не окремо від кожного, витрачаючи на це значно менше часу. При цьому акти приймання-передач не містять відмінностей, які б свідчили, що представник дійсно надавав послуги кожному відповідачу окремо і, що це було необхідно для формування окремої правової позиції по кожному відповідачу. Щодо «гонорару успіху» в розмірі 5 000 грн, а в сумі 20 000 грн, то він стягненню з позивача не підлягає, оскільки право на такий гонорар у адвоката на даний час не виникло (пункт 7 договору про надання правової допомоги).
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» задоволено частково. Скасовано рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за даними кредитними договорами, а в подальшому 07 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» продав майнові права за кредитними договорами вартістю 8 926 414,10 грн. ТОВ «ФК «Гефест», зокрема, щодо ОСОБА_1 про право стягнення 1 006 000,73 грн; ОСОБА_2 - 960 389,04 грн; ОСОБА_3 - 554 423,11 грн, ОСОБА_4 - 538 865,90 грн. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки ТОВ «ФК «Гефест» за договором купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2019 року не набуло право стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості в іноземній валюті, вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних згідно за прострочення виконання грошового зобов`язання статті 625 ЦК України: з ОСОБА_1 12 653,28 швейцарських франків; з ОСОБА_2 12 316,32 швейцарських франків; з ОСОБА_3 7 105,47 швейцарських франків; з ОСОБА_4 6 006,25 дол. США ,є безпідставними.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Кузьміна Д. Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено. Скасовано додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року і ухвалено нове додаткове рішення. Стягнуто з ТОВ «ФК «Гефест» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 4 900 грн витрат на правничу допомогу кожному.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» задоволено частково. Постанову Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року в справі № 2-103/10, звернено стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості відповідачів за кредитними договорами, але матеріали справи не містять відомостей про те, чи було реалізовано АКІБ «УкрСибанк» або АТ «Дельта Банк» рішення суду щодо звернення стягнення на майно, а отже судами не встановлений розмір простроченого грошового зобов`язання щодо кожного з боржників-відповідачів. Згідно із підпунктом 2.3 пункту 2 договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк`та ПАТ «Дельта Банк», зобов`язання продавця передати право вимоги за кредитами покупцеві є виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття. У дату закриття повинні здійснитись наступні дії, зокрема, покупець здійснює платіж на користь продавця, покупець та продавець підписують акт приймання передачі прав вимоги за кредитами. Разом із тим, ні акта приймання-передачі прав вимоги за кредитами, ні доказу сплати коштів, зазначених у пункті 3 договору від 08 грудня 2011 року у матеріалах справи не має. Оскільки суди не звернули уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором від 08 грудня 2011 року, то дійшли передчасного висновку про автоматичний перехід прав вимоги до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк». Суди попередніх інстанцій також не з`ясували і обставин щодо обсягу прав, переданих первісним кредитором (ПАТ «УкрСиббанк») новим кредиторам - ПАТ «Дельта Банк» за договором відступлення права вимоги від 08 грудня 2011 року та ТОВ «ФК «Гефест» за договором купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2019 року № 1365/К.
Суд касаційної інстанції вказав, що суду апеляційної інстанції слід дослідити умови як договору відступлення права вимоги від 08 грудня 2011 року, так і договору купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2019 року № 1365/К щодо обсягу переданих прав та наявності застережень про обмеження таких прав та у зв`язку з цим перевірити чи мав позивач у даній справі - ТОВ «ФК «Гефест», як новий кредитор за договором купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2019 року № 1365/К, право вимоги до відповідачів щодо сплати трьох відсотків річних, інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору відступлення права вимоги від 08 грудня 2011 року.
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» задоволено. Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 11167936000 від 11 червня 2007 року у розмірі 12 653,28 швейцарських франків.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 11179513000 від 05 липня 2007 року у розмірі 12 316,32 швейцарських франків.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 11232350000 від 10 жовтня 2007 року у розмірі 7 105,47 швейцарських франків.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 11257179000 від 23 листопада 2007 року у розмірі 6 006,25 дол. США.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» 26 095,70 грн судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 25 038,46 грн судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 14 439,68 грн судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 10 864 грн судового збору.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що АКІБ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ФК «Гефест» право вимоги за вказаними вище кредитними договорами із дотриманням вимог законодавства, оскільки вони недійсними не визнавалися, а отже, існує неспростована презумпція правомірності даних правочинів, які підлягають виконанню сторонами. У справі № 285/3412/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк»» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нежитлові приміщення рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, серед доказів, що були предметом дослідження судом, був, зокрема, і договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк». Вказаними рішеннями було встановлено факт переходу права вимоги за кредитами та договорами забезпечення, у тому числі і за договорами відповідачів, більш того, зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що вказана обставинами сторонами не заперечувалася. Оскільки вказані правочини на момент розгляду справи недійсними визнані не були, презумпція їх правомірності стороною відповідачів не спростована, а також враховуючи, що вказані обставини не є предметом доказування у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про наявність у ТОВ «ФК «Гефест» правових підстав для звернення до суду із вказаними позовними вимогами.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі №922/4099/17. Перевіривши розрахунок ТОВ «ФК Гефест» щодо заявлених до стягнення 3 % річних, судом встановлено, що він є правильним, вказаний розрахунок обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, а тому колегія суддів відхиляє доводи представника відповідачів щодо спливу трирічної позовної давності.
Апеляційний суд зазначив, що матеріалами справи підтверджено, що розрахунок зроблено на суму заборгованості за «тілом» кредиту, яка була відступлена АКІБ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк». 3% річних нараховано лише на тіло кредиту, тобто суму фактично отриману відповідачами. Зазначене узгоджується із вимогами, раніше направленими банком на адресу відповідачів. Стосовно заперечень представників відповідачів щодо долучення позивачем до матеріалів справи нових доказів на стадії апеляційного перегляду судового рішення, то колегія суддів їх відхиляє з тих підстав, що відповідно до статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, і оскільки Верховним Судом у даній справі було скасовано судове рішення апеляційного суду, зокрема, з підстав не дослідження договорів уступки права вимоги та не встановлення обсягу грошового зобов`язання, тому підстави для застосування частини третьої статті 367 ЦПК України у даному випадку відсутні.
Апеляційний суд зазначив, що матеріали справи свідчать про те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання належним чином не виконали, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України, а саме стягнення з них на користь ТОВ «ФК Гефест» трьох процентів річних. Належних і допустимих доказів на спростування цих висновків суду не надано. Крім того, за змістом статей 512, 514, 516 ЦК України в результаті заміни кредитора у зобов`язанні відповідно до укладеного договору ТОВ «ФК» Гефест» у повній мірі набуло права вимоги у повному обсязі заявлених позовних вимог.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Кузьміна Д. Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року змінено, відмовлено у стягненні з ТОВ «ФК «Гефест» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу з мотивів, викладених у цій постанові.
При відмові у стягненні з ТОВ «ФК «Гефест» на користь відповідачів витрат на правничу допомогу суд апеляційної інстанції вважав, що позов ТОВ «ФК «Гефест» задоволено у повному обсязі, тому процесуальні підстави для стягнення з позивача витрат на правничу допомогу відсутні.
Аргументи учасників справи
У грудні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_5 , в якій просили:
скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, 
залишити в силі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року; 
скасувати додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, якою змінено додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «ФК «Гефест» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 9 900 грн кожному витрат на правову допомогу; 
вирішити питання про судові витрати, понесені в суді касаційної інстанції, після ухвалення судового рішення.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що 
суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не виконав постанову Верховного Суду від 03 листопада 2021 року;
апеляційний суд не правильно застосував статтю 212 ЦК України, не вирішив питання чи відбувся перехід прав вимоги від АКІБ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» на підставі розпорядчого волевиявлення, не врахував, що відкладальні умови (сплата коштів та підписання акта приймання-передачі прав вимоги) не настали. Посилання суду апеляційної інстанції на судові рішення у справі № 285/3412/15-ц, якими встановлено перехід права вимоги від АКІБ «Укрсиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», є помилковими, оскільки у справі № 285/3412/15-ц приймали участь інші сторони (позивач ПАТ «Дельта Банк»), а висновок про перехід права вимоги є правовою оцінкою суду, яка не є обов`язковою для іншого суду;
апеляційний суд неправильно застосував статтю 625 ЦК України, оскільки предметом позову у справі № 2-103/10 було не основне зобов`язання (стягнення заборгованості), а додаткове (акцесорне) зобов`язання - іпотека, заборгованість за кредитними договорами з відповідачів не була стягнута в примусовому порядку, позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості закінчилась, звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не перериває перебіг позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості, тому зобов`язання за кредитними договорами трансформувалось в натуральне;
правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 та Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин;
суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні «гонорару успіху», тому що право на такий гонорар у адвоката на даний час не виникло, залишив поза увагою висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
Рух справи 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в справі.
У травні 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 23 лютого 2022 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 285/3536/20, від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16, від 03 листопада 2021 року у справі № 755/10072/19, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/15-ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 161/3482/21 та у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 11167936000, відповідно до якого останній надав ОСОБА_1 кредит в сумі 160 000 швейцарських франків зі строком користування до 11 серпня 2018 року.
05 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 11179513000, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 154 398 швейцарських франків зі строком користування до 05 липня 2018 року.
10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 11232350000, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 88 700 швейцарських франків зі строком користуванні до 10 жовтня 2014 року.
23 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 11257179000, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 74 000 дол. США зі строком користування до 23  листопада 2014 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань із кредитних договорів 11 червня 2007 року, 05 липня 2007 року, 10 жовтня 2007 року та 23 листопада 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» передано в іпотеку майно, а саме нежитлові будівлі площею 875,5 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .
Внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів станом на 26 лютого 2009 року перед АКІБ «УкрСиббанк» за ОСОБА_1 існує заборгованість в сумі 145 671,35 швейцарських франків, за ОСОБА_2 - 141 770,56 швейцарських франків, за ОСОБА_3 - 79 332,64 швейцарських франків, за ОСОБА_4 - 67 796,06 дол. США.
26 лютого 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» кожному із відповідачів направлені вимоги про дострокове повернення всієї суми в повному обсязі у тридцятиденний строк з моменту її отримання у зв`язку з порушенням умов договору, а надалі ініційовано позови щодо кожного із відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаних вище сум заборгованості за кредитними договорами.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року в справі № 2-103/10, звернено стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості відповідачів за кредитними договорами.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 08 грудня 2021 року, предмет іпотеки - нежитлові будівлі площею 875,5 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожній, що свідчить про те, що рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року в справі № 2-103/10 на цей час не виконано.
Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами. 
Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» продав майнові права по цим кредитним договорам ТОВ «ФК «Гефест».
Позиція Верховного Суду
Щодо переходу прав вимоги 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (частина друга статті 517 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 755/10072/19 (провадження № 61-4688св21), на яку посилається представник відповідачів у касаційній скарзі, вказано, що «згідно з пунктом 2 договору про відступлення права вимоги від 26 березня 2019 року № 0002/19/5, укладеного між ПАТ «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Веста», новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому разі не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів відповідно до пункту 4 цього договору, набуває право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами та інше. Разом із тим ні акта приймання-передачі документації, ні доказу сплати коштів, зазначених у пункті 4 договору від 26 березня 2019 року № 0002/19/5, заявник не надав. Суди не звернули уваги на те, що в матеріалах справи немає доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які підтверджували б належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором від 26 березня 2019 року № 0002/19/5, та дійшли передчасного висновку про автоматичний перехід прав вимоги до нового кредитора. Наведені обставини є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 (пункти 10.19 - 10.22)».
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19 (провадження № 61-1336св22), вказано, що «у частині п`ятій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Тобто особа, яка не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає,вправі спростувати ці обставини у загальному порядку, тому таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20)».
У справі, що переглядається:
суди встановили, що за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними з відповідачами;
пунктом 2.3 (а) договору передбачено, що право вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця («Передача») та з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених в цьому договорі, зобов`язання продавця передати права за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття;
пункт 2.3 (b) - виникнення зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві та підписати акт приймання-передачі прав вимоги за кредитами з урахування задоволення будь-яких інших умов, що можуть узгоджені сторонами у письмовій формі, обумовлене отриманням продавцем суми при підписанні відповідно до пункту 3 (b) цього договору та платежу відповідно до пункту 3 (с) цього договору на його відповідний рахунок;
рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року у справі 285/3412/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, що відповідно до положень договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк», як продавцем, та ПАТ «Дельта Банк», як покупцем, до останнього перейшли права вимоги за кредитами та договорами забезпечення, у тому числі і за договорами відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
07 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» укладений договір № 1365/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до пункту 1.3 якого майнові права передано покупцю з моменту підписання цього договору;
відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло право вимоги до боржників, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку № 1 до цього договору, зокрема до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про перехід прав вимоги до ТОВ «ФК «Гефест» до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
у справі № 285/3412/15-ц не встановлено переходу прав вимоги ПАТ «Дельта Банк» до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за договором від 08 грудня 2011 року; акт приймання-передачі передачі прав вимоги за кредитами, докази сплати коштів, зазначених у договорі від 08 грудня 2011 року в матеріалах справи відсутні. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про автоматичний перехід прав вимоги до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк» до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . За таких обставин, оскільки не доведено перехід права вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , постанову апеляційного суду в частині позовних вимог до цих відповідачів належить скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 змінити в мотивувальній частині, оскільки суд першої інстанції відмовив з інших підстав.
Щодо нарахування 3 % річних в задавненому зобов`язанні 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3  річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».
Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).
Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:
            натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
            задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;
законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;
            очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
            приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У справі, що переглядається:
ТОВ «ФК «Гефест» просило стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 07 вересня 2017 року по 07 вересня 2019 року;
3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по кредитними договорами було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на тридцятий день з дня отримання вимог в лютому 2009 року;
ТОВ «ФК «Гефест» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явило; 
суди не звернули увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги;
за таких обставин, у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні цих позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови.
Щодо оскарження додаткового рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року 
17 листопада 2020 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області надійшла заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка підписана Кузьміним Д. .Л. про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просили стягнути з ТОВ «ФК «Гефест» по 9 900 грн витрат на правову допомогу на користь кожного з відповідачів.
25 листопада 2020 року ТОВ «ФК «Гефест» подало заперечення проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, яке підписане представником Остащенко О. М., в якій просили відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, пославшись на те, що відзив не містив прохання стягнути витрати на правничу допомогу, клопотання про поновлення строку на подачу заяви про стягнення витрат із зазначенням поважних причин пропуску не подано, докази розміру витрат не подані до закінчення судових дебатів, договір про надання правової допомоги не містить інформації про спосіб оплати та реквізити для сплати гонорару адвоката, Кузьмін Д. Л. взятий на податковий облік не як адвокат, а як фізична особа-підприємець, тому витрати відповідачів не є витратами на правову допомогу.
При відмові у стягненні витрат на правову допомогу суд першої інстанції зазначив, що відповідачами не надано розрахунків цих витрат, акти приймання-передачі до договорів про надання правової допомоги не можуть вважатись таким розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), акти приймання-передачі не містять відмінностей, які б свідчили, що представник дійсно надавав послуги кожному відповідачу окремо і, що це було необхідно для формування окремої правової позиції по кожному відповідачу, «гонорар успіху» стягненню з позивача не підлягає, оскільки право на такий гонорар у адвоката на даний час не виникло (пункт 7 договору про надання правової допомоги).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
у відзиві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який підписаний представником Кузьміним Д. .Л. , відповідачі зазначили, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікують понести у зв`язку з розглядом справи становить 40 000 грн, по 10 000 грн кожному;
на обґрунтування витрат на правову допомогу, понесених при розгляді справи в суді першої інстанції разом із заявою про ухвалення додаткового надано до суду першої інстанції рішення копії:
договору № 10/1 про надання правової допомоги від 07 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатом Кузьміним Д. Л. та ОСОБА_1 , відповідно до пунктів 5-7 якого, гонорар адвоката сплачується клієнтом в твердій грошовій сумі в розмірі 4 900 грн, детальний опис та вартість послуг зазначаються в акті приймання-передачі, у разі досягнення бажаного результату (відмови у задоволенні позову, в т. ч. часткового задоволення позову) в клієнт додатково сплачує адвокату 5 000 грн (Гонорар успіху), який сплачується клієнтом не пізніше п`яти робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням суду;
акту приймання-передачі № 1 до договору про надання правової допомоги № 10/1 від 07 жовтня 2020 року, в пункті 2 якого зазначено: детальний опис та вартість наданих правових послуг, а саме: правова консультація зі спірної ситуації, роз`яснення клієнту норм чинного законодавства та їх практичне застосування до спірної ситуації, детальний аналіз матеріалів позовної заяви у справі - кількість годин 2, ціна за годину 950 грн; формування правової позиції відповідачів у справі, правовий аналіз актуальної судової практики Верховного Суду щодо спірних правовідносин - кількість годин 1, ціна за годину 1000 грн; написання відзиву на позовну заяву - кількість годин 2, ціна за годину 1000 грн;
договору № 10/2 про надання правової допомоги від 08 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатом Кузьміним Д. Л. і ОСОБА_2 та акту приймання-передачі № 1 до нього, договору № 10/3 про надання правової допомоги від 12 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатом Кузьміним Д. Л. і ОСОБА_3 та акту приймання-передачі № 1 до нього, договору № 10/4 про надання правової допомоги від 13 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатом Кузьміним Д. Л. і ОСОБА_4 та акту приймання-передачі № 1 до нього, які містять аналогічні положення, що і у договорі № 10/1 про надання правової допомоги від 07 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатом Кузьміним Д. Л. та ОСОБА_1 та акт приймання-передачі № 1 до нього;
Таким чином у актах приймання-передачі № 1 до договорів про надання правової допомоги зазначено надані послуги та кількість витрачених годин, а посилання на особливості податкового обліку адвоката не впливає на обґрунтованість розміру витрат на правову допомогу.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи заперечень проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та вважає, що завлений відповідачами розмір витрат на правову допомогу обґрунтований.
Щодо судового збору
Ухвалою Верховного Суду 31 січня 2022 року зменшено ОСОБА_1 розмір судового збору до 3 000 грн, зменшено ОСОБА_2 розмір судового збору до 3 000 грн. 
Відповідно до квитанції № 16-12678389/С від 16 лютого 2022 року ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3 000 грн.
Відповідно до квитанції № 16-12678234/С від 16 лютого 2022 року ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 3 000 грн.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року звільнено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
З урахуванням часткового задоволення касаційної скарги відповідачів та висновку щодо суті касаційної скарги, з ТОВ «ФК «Гефест» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді касаційної інстанції по 3 000 грн кожному.
Оскільки колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, новий розподіл судових витрат, понесених в суді першої інстанції та зміна розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, не здійснюється.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Керуючись статями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року скасувати.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове.
Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка підписана представником Кузьміним Дмитром Леонідовичем , задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 9 900 грн кожному.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 3 000 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 3 000 грн.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року та постанова Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко 
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
                                                                                              М. М. Русинчук