ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7173/22 Справа № 426/5644/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Река А.С., Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року, - 

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2020 року ТОВ ФК “Довіра та Гарантія” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявою від 09.03.2021 року позовні вимоги було збільшено. В обґрунтування заявлених вимог вказали, що 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-900/001/2010, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 125000 грн., датою остаточного повернення кредиту є 24 грудня 2025 року. Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою шляхом укладення між банком та ОСОБА_2 . Договору поруки № SR-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, проте позичальник не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення заборгованості. 19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав вимоги № 19/05/17, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно до п. 2.1. Договору відступлення прав вимоги № 19/05/17, первісний кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржниками боргових зобов`язань за Кредитними договорами в розмірах, зазначених в реєстрах боржників. Згідно розрахунку заборгованості та реєстру боржників, що є додатком № 1 до Договору відступлення права вимоги № 19/05/17, у позичальника існує заборгованість у розмірі 249580,43 грн., що складається з 71930,19 грн. – основний борг за кредитним договором; 144779,74– проценти, нараховані на суму боргу. Додатково зазначають, що згідно ст. 625 ЦК України відповідачі зобов`язані сплатити суму боргу із урахуванням 3% річних від простроченої суми, тобто 9528,25 грн. та суму збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 23342,25 грн. Просять суд стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість у розмірі 249580,43 грн. та судові витрати (том 1 а.с.2-3).

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено в повному обсязі (том 2 а.с.95-98). 

Не погодившись із рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.102-104). 

В порядку ст. 360 ЦПК України, від представника відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та правомірність висновків суду 1 інстанції та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін (том 2 а.с.183-189). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-900/001/2010.
Відповідно до п.п. 1.2 кредитного договору Банк надає Позичальникові кредит в національній валюті у сумі 125000 грн. зі сплатою 2,99% річних з метою придбання нерухомого майна. Датою остаточного повернення кредиту є 24 грудня 2025 року (том 1, а.с. 4).
Пунктом 4 частин 1 Кредитного договору передбачене щомісячне погашення кредиту рівними частинами протягом всього строку дії Кредитного договору. Щомісячне погашення Кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.
Згідно частини 1 та 2 кредитного договору № ML-900/001/2010 предметом договору є трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги № 19/05/17, відповідно до якого ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» набув право нового кредитора до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (том 1 а.с. 16-17).
У відповідності до пункту 2.1. вказаного договору, первісний кредитор передає у повному обсязі, новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами, перелік яких міститься у Реєстрі боржників, наведеному у додатку 1 до цього договору, та які укладені між первісним кредитором та боржниками, а саме: первісний кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржниками боргових зобов`язань за кредитними договорами в розмірах, зазначених в реєстрі боржників.
Згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 435 серії ФК, та копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з 19 листопада 2013 року мало право, зокрема, на надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення) (том 1, а.с. 21-23).
Як вбачається з відзиву відповідачів, 09 червня 2020 року Розпорядженням Національної Комісії № 1225 було анульовано ліцензію ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг.
Таким чином, на момент укладення договору про відступлення прав вимоги № 19/05/17, укладеного між «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 19 травня 2017 року, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» була наявна ліцензія на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг.
Позивач вказує, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань по поверненню коштів за кредитним договором № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року перед новим кредитором утворилася заборгованість у розмірі 249580,43 грн., що складається з 71930,19 грн. – основний борг за кредитним договором; 144779,74– проценти, нараховані на суму боргу; 23342,25 грн. – сума збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції; 9528,25 грн. – три проценти річних від простроченої суми (том 2, а.с. 5).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із пропуску строку позовної давності, про застосування наслідків спливу яких вказали відповідачі. 

Колегія суддів повністю погоджується з вказаними висновками суду 1 інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментальних принципів, на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Зобов`язанням визнається правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що Пунктом 1.9. частини 2 Кредитного договору № ML900/001/2010 від 24 грудня 2010 року сторонами узгоджено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов`язань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів), укладених між Банком та Позичальником, та/чи між Банком та третіми особами, що існували на момент укладання цього Договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 календарних днів, сторони домовились, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов`язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та отримав вимогу банку, в зв`язку з чим позичальник зобов`язаний погасити боргові зобов`язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань.
Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.
З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 здійснила 24 листопада 2014 року (т.1., а.с. 15), наступний платіж повинен був відбутися 24 грудня 2014 року, однак протягом тридцяти днів позичальник його не сплатила, а тому за умовами пункту 1.9. частини 2 Кредитного договору № ML900/001/2010 від 24 грудня 2010 року, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто 24 січня 2015 року.
Таким чином, з 25 січня 2015 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, придбавши у 2017 році право вимоги за зобов`язанням, строк позовної давності за яким сплив 24 січня 2018 року, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося із позовом до суду до позичальника лише 15 червня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.
Вирішуючи спір у цій справі, судом встановлено, що у частині 2 Кредитного договору № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року (пункт 1.9.), сторони погодили зміну строку основного зобов`язання у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору протягом більше ніж тридцять календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань та враховує закінчення строку дії договору, дату останнього платежу за договором – 24 листопада 2014 року, а також дату звернення ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з позовом до суду - 15 червня 2020 року й неподання позивачем доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності.
Встановивши зазначені обставини, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу яких вказали відповідачі.
Таке застосування умов договору відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 522/13186/15-ц (провадження № 61-28504св18), від 17 липня 2019 року у справі № 299/1135/16-ц (провадження № 61-11522св18), від 24 липня 2019 року у справі № 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18), від 29 квітня 2020 року у справі № 208/867/16-ц (провадження № 61-37705св18).
В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-900/001/2010 від 24.12.2010 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався у повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору (т.1, а.с. 13).

Суд встановивши, що згідно із положенням пункту 1.9. частини 2 Кредитного договору № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року, строк виконання основного зобов`язання було змінено на 24 січня 2015 року, та вважає, що на момент звернення до суду із цим позовом (15 червня 2020 року) порука ОСОБА_2 припинилася, а тому позов у цій частині не підлягає задоволенню. 

Доводи апеляційної скарги, що перебіг позовної давності не розпочався у зв`язку з початком АТО, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки спеціальних умов перебігу позовної давності у зв`язку з проведенням АТО, у законодавстві не обумовлено. Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач не просив поновити строк позовної давності з зазначених підстав. 

Доводи апеляційної скарги щодо визнання боржницею в липні 2017 року боргу, а саме укладення договору про прощення боргу, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний договір сторонами не підписаний, а доказів визнання боргу стороною відповідача, матеріали справи не містять.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на необґрунтованість застосування судом першої інстанції строків позовної давності у зв`язку з тим, що строк дії кредитного договору визначений до 24.12.2025 року, колегія судді відхиляє, оскільки сторони погодили зміну строку основного зобов`язання у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору протягом більше ніж тридцять календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань та враховує закінчення строку дії договору, дату останнього платежу за договором – 24 листопада 2014 року. В цьому ж пункті договору (п.1.9) визначено, що боржник має погасити Боргові зобов`язання в повному обсязі, що виключає посилання банку на черговість платежів. 

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині осаджуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - залишити без задоволення. 

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року — залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: