ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 694/362/22                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Сакун Д.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Мєзєнцева Є.І.
                                                            Собківа Я.М.
При секретарі:                              Шепель О.О.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського СРПП Звенигородського РВП ГУНП у Черкаській області Панченка Олександра Вікторовича, третя особа: Головне управління Національної поліції в Черкаській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до поліцейського СРПП Звенигородського РВП ГУНП у Черкаській області Панченка Олександра Вікторовича (далі – відповідач), третя особа: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, в якому просив суд:
- визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 18 лютого 2022 року серії БАВ № 634110, складену відповідачем;
- закрити справу про адміністративне правопорушення. 
Позов обґрунтовано тим, що 18 лютого 2022 року постановою серії БАВ №634110 поліцейського СРПП Звенигородського РВП ГУВД в Черкаській області ст. л-нта поліції Панченка О.В., ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.8 статті 121 КУпАП. Позивач не згідний з вищевказаною постановою про притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки постанова була винесена незаконно, з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи.
Вказано, що 18 лютого 2022 року приблизно з 10.00 год. він знаходився по місцю роботи сина, ОСОБА_2 , де знаходиться мийка автотранспорта за адресою: АДРЕСА_1 . Як приміщення мийки, так і територія, на якій вона розміщена, перебувають у власності сина. Близько 14 години на територію розміщення авт мийки приїхали на декількох автомобілях працівники поліції та стали йому пред`являти претензії, що він десь порізав березу на дрова, на що позивач відповів, що постійно знаходиться в дворі і нікуди не виїздив. Тоді поліцейські підійшли до автомобіля FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , який стояв на території, і запитали, кому він належить, на що позивач відповів, що він придбав для себе, але ще не встиг розмитнити. Надалі ОСОБА_3 склав оскаржувану постанову, хоча автомобіль стояв в дворі і нікуди не їхав.
Зазначено, що поліцейський грубо порушив законодавство та виклав в постанові неправдиву інформацію про те, що позивач керував автомобілем FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , по пр-кту Ватутіна в м. Ватутіне о 12год.12хв. 18.02.2022 року, хоча автомобіль в цей час стояв на території мийки по АДРЕСА_1 .
Також позивач зазначив, що поліцейським порушено Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджену наказам МВС України №1376 від 06.11.2015 року, а саме: в постанові скорочені як ім`я, по батькові посадової особи органу поліції, яка винесла постанову, та орган поліції, що є грубим порушення Інструкції.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 червня 2022 року даний адміністративний позов – залишено без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 8 статті 121 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами. Разом з тим, у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення. Однак, позивач визначив відповідачем саме поліцейського СРПП Звенигородського РВП ГУВД в Черкаській області ст. л-нта поліції Панченка О.В., що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поліцейський грубо порушив законодавство та виклав в оскаржуваній постанові неправдиву інформацію про те, що позивач керував автомобілем FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , по пр-кту Ватутіна в м. Ватутіне о 12год.12хв. 18.02.2022 року, хоча автомобіль в цей час стояв на території мийки по АДРЕСА_1 . Оскільки автомобіль нікуди не їхав і позивач ним не курував, то в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого 8 статті 121 КУпАП.
Також скаржником зазначено, що суд першої інстанції будь-яких дій по заміні відповідача чи залученню співвідповідача не вчиняв.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.8 статті 121 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, тому суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Також зазначено, що інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Відповідно до п.1 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. 
Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 18 лютого 2022 року серії БАБ № 634110 позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 статті 121 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 8500, 00 грн.
Згідно вказаної постанови ОСОБА_1 18 лютого 2022 року о 12.12 год. у м. Ватутіно по просп. Ватутіна, керуючи автомобілем FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , порушив обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: передано у володіння (користування) особі, яка не ввозила його на митну територію України (а.с.3).
Згідно пояснень ОСОБА_1 від 18 лютого 2022 року, останній вказав, що він дійсно є користувачем автомобіля FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , і їздив на вказаному автомобілі у день складення оскаржуваної постанови.
Згідно копії реєстраційних документів на автомобіль FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , останній належить не позивачу і має не української реєстрації.
Згідно витягу про перетин кордону автомобіль FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , ввезений на територію України не позивачем. 
Не погоджуючись із діями відповідача щодо прийняття вказаної постанови, вважаючи її протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Статтею 16 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту.
Стаття 31 цього Закону визначає, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
Транспортні засоби, зареєстровані відповідними органами іноземних держав, які ввезені на територію України та перебувають під митним контролем, підлягають вивезенню або поміщенню в інший митний режим у строки, визначені законодавством з питань державної митної справи.
Статтею 380 МК України визначено особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України.
Тимчасове ввезення громадянами - нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більше як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.
Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
Такі транспортні засоби не можуть бути передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
Згідно ч. 8 статті 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту, - тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно п.1 статті 247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів. 
Положеннями статей 245, 251, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до інформації, яка міститься в довідці щодо перетину кордону транспортного засобу, транспортний засіб іноземної реєстрації FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , був ввезений на митну територію України 05.04.2017 року о 16 год.33 хв. громадянином ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 ,) через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення транзит- " митного поста UA205060 митниці ДФС у митному режимі "Тимчасове ввезення" до 1 року.
Позивачем ОСОБА_1 не спростовано, що станом на 18 лютого 2022 року транспортний засіб FIAT DUKATO, днз НОМЕР_1 , знаходився у його володінні.
Зазначене підтверджує встановлені поліцейським під час розгляду адміністративної справи обставини керування ОСОБА_1 транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі тимчасового ввезення до 1 року; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту.
Отже, факт вчинення позивачем ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 8 статті 121 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами.
Разом з тим, приписами ч.1 статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно ч.1 статті 13 Закону України "Про Національну поліцію" систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.
Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 статті 15 Закону України "Про Національну поліцію").
Відповідно до ч.1 статті 17 цього Закону поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Приписами ч.3 статті 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч.8 статті 121 КУпАП, інспектори відповідного орану поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.
Отже, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема, положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачені, зокрема, ч.8 статті 121 КУпАП.
Відповідно до ст.ст. 25, 26, 42 Кодексу адміністративного судочинства України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.
Використання у зазначених вище нормах формулювань "від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення", "розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст.222 - 244-20  КУпАП" вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17 та від 26 грудня 2019 року у справі №724/716/16-а.
Так, Верховний Суд зазначив, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Згідно ч.5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що органом Національної поліції у даній справі є Головне управління Національної поліції, від імені якого виступає поліцейський, уповноважений накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Однак, Головне управління Національної поліції, як суб`єкт владних повноважень, до участі у розгляді цієї адміністративної справи, судом першої інстанції залучений не був, заміну неналежного відповідача судом проведено також не було.
Належним відповідачем у даній справі є Головне управління Національної поліції, тобто, відповідний суб`єкт владних повноважень, від імені якого винесена постанова про накладення адміністративного стягнення, оскільки, в той же час, Звенигородська РВП є лише територіальним підрозділом ГУ НП у Черкаській області.
Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежного відповідача.
В даному випадку суд першої інстанції повинен був за правилами статті 48 КАС України змінити первісного відповідача належним або залучити як другого відповідача.
Поряд з цим, ГУ НП у Черкаській області до участі у справі в якості належного відповідача судом першої інстанції залучено не було.
За приписами ч. 3 статті 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Отже, з наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Аналогічна правова позиція викладені Верховним Судом у постанові від 02 вересня 2020 року по справі №162/445/16-а.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому КАС України компетенції виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з мотивів того, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки ч. 7 статті 48 вказаного Кодексу визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2019 року по справі №826/12172/18.
Таким чином, враховуючи, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з урахуванням відсутності у суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Колегія суддів наголошує на тому, що вона врахувала порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки саме він, керуючись ч.3 статті 48 КАС України, мав замінити неналежного відповідача на належного, або залучити співвідповідача, проте, безпідставно цього не зробив, разом з тим, скасування оскаржуваного рішення не призведе до відновлення порушених прав позивача, оскільки, як зазначено вище, апеляційний суд повноважень на заміну неналежного відповідача належним не має. Крім того, колегія суддів констатувала наявність у діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.8 статті 121 КУпАП.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 272, 286, 308, 315, 316, 321 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 червня 2022 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.
Повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2022 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев
                                                                                                    
                                                                                                    Я.М. Собків