П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 р. Категорія 106000000	м.Одеса	Справа № 420/24272/21	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського державного університета внутрішніх справ про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Одеського державного університету внутрішніх справ, у якій позивач просив суд: - визнати протиправними дії Одеського державного університету внутрішніх справ, які виразились у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 01 січня 2016 року по 30 серпня 2019 року індексацію грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін   для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - листопад 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; - зобов`язати Одеський державний університет внутрішніх справ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по зо серпня 2020 року індексацію грошового забезпечення,   з врахуванням сплаченої суми індексації грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - листопад 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, мотивуючи його тим, що він проходив службу у Одеському державному університеті внутрішніх справ   та наказом № 282 о/с від 30 серпня 2019 року полковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції. При цьому, за період з 01.01.2016 року по 30.08.2019 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. 07 жовтня 2021 року представник позивача   звернулася до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити позивачу за період з 01.01.2016 року по 26.08.2019 року   індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. Однак, листом № Х-98 від 10.11.2021 року відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись на те, що нарахування та виплата індексації позивачу за вказаний період здійснювалась згідно чинного законодавства у зв`язку з чим перерахуванню не підлягає. Також відповідач надав довідки про грошове забезпечення позивача, з яких вбачається, що індексація грошового забезпечення Позивачу нараховувалась та виплачувалась у неповному обсязі. Такі дії відповідача   є протиправними та такими, то порушують встановлене статтею 43 Конституції України право позивача на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у позові відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував, що визначення базового місяця нарахування індексації грошового забезпечення жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Одеському державному університеті внутрішніх справ та наказом № 282 о/с від 30.08.2019 року був звільнений зі служби в поліції у званні полковника поліції (а.с.7).
07.10.2021 року представник позивача адвокат Драгомирова О.М. звернулась до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 26.08.2019 року включно   з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців з урахуванням відрахувань.   (а.с.8).
10.11.2021 року Одеський   державний університет   внутрішніх справ надав відповідь № Х-98 на вищезазначену заяву,   у якій зазначив, що   поліцейські відряджені з Національної поліції України до Одеського державного університету   внутрішніх справ, отримують грошове забезпечення, виходячи з посадових окладів за посадами, які зазначені особи займають у державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, та інші види грошового забезпечення, визначені законодавством для поліцейських (Постанова КМУ від 4 листопада 2015 року № 910, Постанова КМУ від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських"). Отже, посадові оклади поліцейських відряджених до Одеського державного університету   внутрішніх справ прирівнюються до Єдиної тарифної сітки розрядів та коефіцієнтів (Постанова КМУ від 30 серпня 2002 року № 1298 зі змінами та доповненнями), звідси з кожним підвищенням мінімальної заробітної плати змінюються посадові оклади та базовий місяць для нарахування індексації. Нарахування та виплата індексації ОСОБА_1 , за вказаний період здійснювалось згідно чинного законодавства (Закон України № 1282-ХІІ від 03.07.1991 "Про індексацію грошових доходів населення") у зв`язку з чим перерахуванню не підлягає. До відповіді надано довідку   та особовий рахунок про грошове забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 31.08.2019 року (а.с.9).
Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що    спір між сторонами справи з приводу   застосування листопада 2015 року як базового місяця для розрахунку індексації не виник, у матеріалах справи відсутні   докази, що відповідачем допущена оскаржувана ОСОБА_1 бездіяльність відповідно до предмету позову.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених   Конституцією України   гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регульовано   Законом України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»   (далі по тексту -   Закон № 1282-ХІІ).
Згідно   статті 1 вказаного Закону   індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 цього Закону   передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року по справі №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції   і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією   і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод,   а також   у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року N 6-зп, пункт 1 резолютивної частини   Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп. Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною   особою і представниками    органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод   людини і громадянина, а також суспільства   від злочинних посягань.   Діяльність органів влади,   у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень,   дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а   також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55   Конституції України.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України   адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно п. 8, 9 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Відповідно до п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що право на оскарження рішення, дій, бездіяльності   суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято або щодо прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. При цьому, особа (позивач) повинна довести порушення її прав. Адміністративним судом захищається лише фактично порушене право особи, яка перебуває у публічно-правових правовідносинах з відповідачем, котрий здійснює владні управлінські функції.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позові просить суд визнати   протиправними дії відповідача у відмові нарахувати та виплатити   позивачу за період з 01.01.2016 року по 30.08.2019 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням   місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) -   листопад 2015 року.
Разом з цим, звертаючись до відповідача із заявою від 07.10.2021 року представник позивача просила Одеський державний університет   внутрішніх справ нарахувати та виплатити   позивачу вищезазначену індексацію із застосуванням   місяців   для обчислення індексу споживчих цін   -   січня 2008 року та березня 2008 року   та з цього приводу отримав відповідь № Х-98 від 10.11.2021 року, що є предметом оскарження фактично.
Представник позивача у вищезазначеному зверненні не порушувала перед відповідачем питання про застосування   базового місяця   при проведенні індексації - листопад 2015 року.
Звернень позивача до відповідача   з порушеного у позовній заяві питання матеріали справи не місять.
Отже, спір між сторонами справи з   приводу   застосування листопада 2015 року як базового місяця для розрахунку індексації не виник, у матеріалах справи відсутні   докази, що відповідачем допущена оскаржувана ОСОБА_1 бездіяльність відповідно до предмету позову.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладені висновки суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, адже оскаржувані дії не доведені поданими доказами.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі   Серявін та інші проти України   від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі   Руїс Торіха проти Іспанії   від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно   ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією   та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78   цього Кодексу.
Оцінивши докази   у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідач порушив його право на нарахування індексації відповідно до вимог позову.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року по справі № 420/24272/21, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.      

         суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
         судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.