Справа № 127/6685/22
Провадження № 22-ц/801/2074/2022
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року	Справа № 127/6685/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого             Ковальчука О. В.,
суддів :                       Сала Т. Б, Панасюка О. С., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу   за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 жовтня 2022 року в м. Вінниці суддею цього суду Волошиним С.В., дата складання його повного тексту 04 жовтня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи його тим, що сторони 07 вересня 2008 року по 26 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час та після розірвання якого у них народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти після розірвання шлюбу проживають з позивачем, знаходяться на його утриманні та потребують значного матеріального забезпечення, яке позивач не в змозі самотужки надати, оскільки живе тільки на заробітну плату, інших доходів немає. Відповідач аліменти нікому не сплачує, стягнення по виконавчих документах з нього не проводяться, у шлюбі не перебуває, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має.
Пославшись на викладене та на те, що сторони не досягли згоди щодо добровільної сплати аліментів,  ОСОБА_1  просив суд стягнути з  ОСОБА_2  на його користь аліменти на утримання дітей  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на кожну дитину починаючи з дати пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. 
Рішенням  Вінницького  міського суду  Вінницької області від 03 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмолено.
Не погодившись із ухваленим рішенням ОСОБА_1 , посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, якими позов задовольнити.
Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване. 
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 2009 року та серії НОМЕР_2 від 21 березня 2014 року (а.с.6-7).
Рішенням Замостянського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2012 року у справі №206/5066/2012 розірвано шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).
Згідно довідок квартального комітету «Тяжилів» від 11 квітня 2022 року до складу сім`ї ОСОБА_1 входять діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-27).
З наданих представником відповідача доказів вбачається, що ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 25 березня 2022 року отримали картки для реєстрації в міграційному відділі Литовської Республіки (а.с.51-53). 
Згідно довідки відділу соціальних виплат і компенсацій адміністрації самоврядування м. Шауляй від 07 червня 2022 року за № 853 з 01 квітня 2022 року по 30 квітня 2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 призначено одноразову допомогу в сумі 368,94 євро (а.с.59).
24 травня 2022 року ОСОБА_2 та її діти отримали тимчасовий вид на проживання в Литві (а.с.53а-55), а з 08 червня 2022 року вони зареєстровані як особи, що не декларували своє місце проживання (а.с.57).
З копії трудового договору вбачається, що 27 травня 2022 року ОСОБА_2 , уклала з директором ЗАО «Анцитра» безстроковий трудовий договір №119, згідно якого зайняла посаду прибиральниці (а.с.60-61). 
Згідно наказів директора Шяуляйської прогімназії «Гітарю» №МОК-52 (7.1) та №МОК-53 (7.1) від 28 квітня 2022 року дітей ОСОБА_7 на ОСОБА_8 включено до списку учнів навчального закладу на підставі заяви ОСОБА_2 (а.с.62-67) та цього ж дня між директором Шяуляйської прогімназії «Гітарю» та ОСОБА_2 укладено договори про навчання дітей у вказаній навчальному закладі (а.с.68-71).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).
За умовами ст. ст. 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України).
Суд першої інстанції, встановивши вказані обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку, що доказами, наданими представником відповідача, спростовано твердження позивача, про те, що спільні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_9 проживають разом з позивачем та перебувають на його утриманні. Представником відповідача надано усі належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 з 25 березня 2022 року разом з дітьми проживає в Литовській Республіці, офіційно працевлаштована, діти відвідують навчальні заклади за кордоном. Натомість позивач жодних доказів щодо місця перебування та навчання дітей окрім довідок квартального комітету «Тяжилів» не надав, тому твердження позивача, про те, що діти проживають разом з ним, знаходяться на його утриманні та потребують значного матеріального забезпечення є голослівним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення справи, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, вони не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому також відхиляються.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                             О. В. Ковальчук
Судді :                                                                                       Т. Б. Сало
                                                                                О. С. Панасюк