Номер провадження: 22-ц/813/5315/22 
Справа № 495/1368/21
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

                                        В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 42 000 грн, обґрунтовуючи його тим, що 11.07.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , у вигляді розписки, був укладений договір завдатку, як забезпечення майбутнього укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, у якому, як стверджує позивачка посвідчується факт, що вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок за 8000 доларів США відповідно до діючого на той момент курсу до гривні у еквіваленті – 64 000 грн., та зобов`язується сплачувати по 1000,00 грн. кожного місяця з того часу, поки відповідач ОСОБА_2 не оформить документи та не зареєструє право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а залишок позивачка зобов`язалася передати відповідачу у день переоформлення зазначеного вище житлового будинку. Після цього позивачка ОСОБА_1 переїхала до зазначеного вище будинку, де мешкає по теперішній час. За цей час позивачка стверджує, що витратила на косметичний ремонт спірного будинку – 30 000 грн. Окрім того, з 11.07.2013 року по теперішній час відповідач ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 42000,00 грн., що підтверджується копіями розписок, які містяться в матеріалах справи. Наприкінці 2020 року позивачка дізналась, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірний будинок, проте він відмовляється оформлювати в нотаріальному порядку договір купівлі-продажу спірного будинку, що стало підставою звернення позивача з цим позовом до суду про стягнення з відповідача на її користь 42 000 грн. авансу, які вона сплатила за спірний житловий будинок.
У письмових поясненнях, які за своєю природою є відзивом на позовну заяву, ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що вона зробила косметичний ремонт в будинку АДРЕСА_1 , не відповідають дійсності та підтверджуються наявними в матеріалах справи фотографіями будинку. Окрім того, грошові кошти позивачка сплачувала не в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу спірного будинку, а за оренду цього будинку, про що і зазначено в розписках, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 49-50).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Рішення суду мотивовано тим, що з наявних в матеріалах справи розписок не можливо достеменно встановити, яка правова природа зобов`язань, за якими позивачкою виплачувались грошові кошти на користь відповідача: чи ці грошові кошти є завдатком, чи авансом, чи орендною платою за користування спірним будинком.
Окрім того, істотною умовою попереднього договору відповідно до норм ст.635 ЦК України є зазначення у попередньому договорі певного строку (певного терміну), у який сторони мають укласти основний договір. Проте у розписках, які містяться в матеріалах цей термін відсутній, сторонами було зазначено, що дата укладення основного договору пов`язується з настанням певних обставин – оформленням відповідачем правовстановлюючих документів на спірний будинок, що не відповідає нормам чинного законодавства (а.с. 79-85).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) 11.07.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , у вигляді розписки, був укладений договір завдатку, як забезпечення майбутнього укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, вказане підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи; 2) у судових засіданнях були допитані свідки, які підтвердили факт продажу житлового будинку, а також факт отримання коштів; 3) ОСОБА_1 сплатила відповідачу аванс за купівлю будинку у сумі 42 000 гривень (а.с. 87 - 90).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_2 посилається на те, що: 1) апелянтом не надано будь-яких доказів, які б підтверджували факти викладені у апеляційній скарзі; 2) ОСОБА_1 сплачувала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000 гривень за місяць як за оренду житла.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2022 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи. 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 повернулося до суду з приміткою пошти – «отримано 19.02.2022 року». 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повернулося до суду з приміткою пошти – «отримано 19.02.2022 року». 
За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що учасники є повідомленими про розгляд справи в апеляційному суді.
15.03.2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 – 5 цієї частини. 
Дана справа з ціною позову 42 000 грн. є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково. 
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №244873505 від 18.02.2021 року, будинок АДРЕСА_1 16.10.2019 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 .
В матеріалах справи міститься розписка, з тексту якої вбачається, що позивачка ОСОБА_1 купує у ОСОБА_2 за 8000 доларів США, курс 8,00 грн. будинок. Буде сплачувати по 1000,00 гривень щомісяця, поки не будуть готові документи на будинок, тоді віддасть всю суму. На даній розписці містяться підписи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
Також в матеріалах справи наявна розписка, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 продає ОСОБА_1 будинок за 8000,00 доларів США та стягує з неї орендну плату за кожний місяць по 1000,00 грн. Залишок суми під час оформлення документів. На даній розписці містяться підписи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ..
В інших розписках, копії яких містяться в матеріалах справи зазначено, що ОСОБА_2 отримує кошти від позивачки ОСОБА_1 «за будинок», «за рахунок оплати за будинок», «за счёт оплаты за покупаемый ею дом», «в счёт оплаты за продаваемый мной дом», «согласно взаимной договорённости», «согласно нашей договорённости» за зазначені в розписках місяці.
Сторонами по справі не заперечувався факт посвідчення зазначених вище розписок їхніми підписами та отриманням відповідачем ОСОБА_2 від позивачки з 11.07.2013 року грошових коштів на загальну суму 42 000,00 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20).
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.
Як вже зазначалося, фактично в матеріалах справи містяться дві розписки датовані 11.07.2013 року:
Перша розписка – складена ОСОБА_1 за підписом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про купівлю ОСОБА_1 у ОСОБА_2 за 8 000 доларів США за курсом 8 грн. за 1 долар США будинку з виплатою по 1000 грн. щомісячно до оформлення ОСОБА_2 документів на будинок і виплатою решти коштів на момент оформлення документів. 
Друга - складена ОСОБА_2 про продаж ним ОСОБА_1 будинку за 8 000 доларів США із справлянням з останньої щомісячно 1000 грн. орендної плати. Решту суми - при оформленні документів. Розписка складена у присутності та підписана  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3  та   ОСОБА_1  (а.с. 58).
Таким чином виходячи з тексту представлених сторонами розписок вбачається, що сторони досягли попередньої домовленості про майбутній продаж ОСОБА_2 будинку ОСОБА_1 за 8 000 доларів США і про виплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 по 1 000 грн. щомісячно до оформлення ОСОБА_2 документів на будинок з подальшою виплатою всієї решти суми. При цьому ОСОБА_2 справляє з ОСОБА_1 орендну плату 1000 грн. щомісячно з виплатою решти суми при оформленні документів на будинок.
Тобто між сторонами склалися змішані правовідносини: щодо майбутньої купівлі-продажу будинку та орендної плати за користування будинком до оформлення документів про перехід права власності на будинок.
Аналізуючи зміст розписок про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на протязі вересня 2013 - грудня 2016 років включно грошових коштів у загальному розмірі 41 000 грн. вбачається, що:
- 18 розписок містять текст, що грошові кошти на суму 19 000 грн. отримані відповідачем в якості оплати за будинок, який має придбати позивач (а. с. 7-24);
- 21 розписка про отримання грошових коштів на суму 21 000 грн. містять текст, що грошові кошти отримані згідно з домовленістю між сторонами без конкретизації змісту цієї домовленості (а. с. 25-35). При цьому серед цих розписок є розписка про отримання 1 000 грн. за серпень 2016 року (а.с. 31 );
- 1 розписка за серпень 2016 року про отримання 1 000 грн. з дописом «расчет за сахар» (а.с. 33).
З матеріалів справи вбачається, що передача ОСОБА_2 права користування домоволодінням на користь ОСОБА_1 дійсно мала місце і це не заперечується сторонами.
Обґрунтовуючи заявлений позов про стягнення коштів на суму 42 000 грн. ОСОБА_1 вказувала, що після складання розписки переїхала до житлового будинку, про намір придбати який попередньо домовилась з відповідачем, та проживаючи у цьому будинку зробила косметичний ремонт, витративши на це 30 000 грн. власних коштів. 
Оцінюючи встановлені у справі обставини та надані докази в сукупності, судова колегія виходить з точного змісту представлених розписок про намір сторін укласти в майбутньому договір купівлі-продажу будинку та домовленості оплати в рахунок цього 1000 грн. щомісячно до оформлення ОСОБА_2 документів на будинок з подальшою виплатою всієї решти суми, а також про справляння при цьому орендної плати у розмірі 1000 грн. щомісячно. 
Оскільки, як встановлено зі змісту представлених розписок, відповідачем в рахунок майбутнього придбання позивачем будинку за 18 розписками отримано 19 000 грн., у суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні даної суми, як авансу в розумінні ст. 570 ЦК України. 
При таких обставинах, висновок міськрайонного суду про відмову у задоволенні вимог з посиланням на неможливість достеменно встановити у розписках правову природу зобов`язань, за якими позивачкою виплачувались грошові кошти на користь відповідача, не відповідає встановленим у справі обставинам і не заснований на законі.
Доводи, які викладені ОСОБА_2 у його запереченнях на позов та у відзиві на апеляційну скаргу, не відповідають встановленим обставинам і не узгоджуються з дослідженими доказами, а тому даного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.
Враховуючи наведене, рішення суду про відмову у вимогах про стягнення грошових коштів у розмірі 19 000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення даної частини вимог.
Разом з тим, встановленими у справі обставинами та змістом розписок представлених сторонами підтверджується існування домовленості про виплату орендної плати та передачу відповідачем будинку позивачці у фактичне користування до оформлення документів на будинок.
Оскільки обставини фактичного користування будинком позивачем не заперечувалися, а відповідачем в свою чергу представлено складену ним письмову розписку, яка підписана позивачкою про справляння з неї орендної плати у розмірі 1000 грн. щомісячно з виплатою обумовленої суми продажу будинку при оформленні документів на будинок, приймаючи до уваги, що інших документів про оплату орендної плати позивачем не надано, 21 письмова розписка (а.с. 25-35) про отримання грошових коштів на суму 21 000 грн. згідно з домовленістю між сторонами без конкретизації її змісту, апеляційним судом розцінюються, як внесення саме орендної плати за користування будинком до придбання його у власність.
Також не може вважатися належним доказом внесення позивачем 1 000 грн. авансу за придбання будинку, оскільки представлена нею копія розписки за серпень 2016 року, де зазначено про отримання коштів згідно з домовленістю, містить допис «расчет за сахар».
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем заявлено до стягнення 42 000 грн. на підтвердження чого додано 40 розписок, з яких:
- 18 розписок на суму 19 000 грн. про отримання відповідачем в якості оплати за будинок, який має придбати позивач;
- 21 розписка на 21 000 грн. згідно з домовленістю між сторонами без конкретизації змісту цієї домовленості;
- розписка за серпень 2016 року про отримання 1 000 грн. з дописом «расчет за сахар».
Доказів (розписки) про внесення позивачем ще 1 000 грн. (серпень 2013 року) в матеріалах справи взагалі відсутні. 
Тому в частині вимог про стягнення грошових кошті на суму 23 000 грн. ( 21 000 + 1 000 + 1 000) слід відмовити. А вимоги про стягнення 19 000 грн. – задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у цій постанові Одеського апеляційного суду.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач звертаючись із позовом до суду першої інстанції визначився тільки з однією вимогою, а саме про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 42 000 грн. Вимоги про стягнення моральної шкоди резолютивна (прохальна) частина позовної заяви не містить.
При цьому колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач ОСОБА_1 не зверталась до суду із заявою про уточнення чи доповнення позовних вимог вимогою про стягнення моральної шкоди.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, розглядаючи вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 3 000,00 грн. суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 ,  є частково доведеними, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування. В решті вимог слід відмовити, як недоведених.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають пропорційному стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції – 908,00 грн. (а.с. 37), в апеляційній інстанції – 1362 грн. (а.с. 86), разом – 2270 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволені на суму 19 000 грн. із заявлених 42 000 грн., що становить 45 %, то судовий збір підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача у розмірі 1 021 грн. 50 коп. ( 2270 * 45%) 
За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 274, 367, 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 19 000 гривень.
В решті вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1021,50 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено: 29.09.2022 року

Головуючий:                О.М. Таварткіладзе 

Судді:        А.П. Заїкін 

               О.В. Князюк