КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 761/7337/20                                                                     Головуючий у 1-й інст. - Фролова І.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5666/2022                                                     Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
                                          при секретарі              Загородній С.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2   на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року та на додаткове рішення  Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики (розписки), -
 
В С Т А Н О В И В :
 
           У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6 000 доларів США неповернутої позики та судові витрати.
       Посилається на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14 березня 2012 року було укладено договір позики.
          За договором позики від 14.03.2012 року відповідач взяв в борг 6 000 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу.
 
             В подальшому до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся  ОСОБА_1  із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір позики (розписку) від 14 березня 2012 року укладений між ОСОБА_1   та ОСОБА_3 .
 
        Посилається на те, що  з договору позики (розписки) від 14 березня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 не отримував від ОСОБА_3  кошти в сумі 6 000,00 доларів США, а  також вважає, що договір позики (розписка) від 14 березня 2012 року було укладено з порушенням вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, а тому спірний правочин є недійсним.
           Рішенням  Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики - задоволено.
          Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6 000,00 доларів США неповернутої позики.
         Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 475 грн 41 коп.
         У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики (розписки) - відмовлено.      
      06 травня  2021 року до суду першої інстанції надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5   про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у сумі 24 000 грн.    
                 
         Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5   про ухвалення додаткового рішення - задоволено.
         Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 24 000 грн.      
           Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2   24 січня 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду  та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.
         Посилається на те, що суд першої інстанції не з`ясував чи виник спір у відповідача за первісним позовом перед позивачем за  первісним позовом за договором позики (розпискою) на момент його звернення до суду та не надав взагалі оцінки даним обставинам, що вплинуло на об`єктивний розгляд справи.
       Крім того, посилається на те, що в день звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою, зобов`язання щодо повернення боргу у ОСОБА_1 не існувало, оскільки розписка передбачала строк повернення боргу за вимогою і така вимога до ОСОБА_1 не пред`являлась перед зверненням до суду  і відповідно право ОСОБА_3 жодним чином не порушувалось.
       Посилається на те, що позивач за первісним позовом сам проігнорував умови договору позики та вчасно не звернувся з вимогою до відповідача за первісним позовом щодо повернення боргу, а тому і строк його повернення не настав.
      Крім того, посилається на те, що ОСОБА_3 ігнорував умови договору позики, а саме не звернувся з вимогою до ОСОБА_1 , як передбачено у розписці в частині порядку та строку повернення коштів і вчиняє дії які завдають майнової шкоди ОСОБА_1 у вигляді стягнення 6 000 дол. США в порушення порядку умов договору позики, що порушує права ОСОБА_1 .
         Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, 25 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2   подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня  2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 24 000 грн.
         Посилається на те, що витрати на професійно правничу допомогу позивача за первісним позовом є необґрунтованими .
       Крім того, посилається на те, що суд  першої інстанції  не з'ясував час витрачений адвокатом позивача за первісним позовом при наданні ним послуг та відповідно обсяг наданих послуг, а лише послався на договір про надання правової допомоги № 28-02/2020, акт від 29 квітня 2021 року та відповідний розрахунок.
 
       Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.
          В судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила задовольнити.
           Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.  
     Інші учасники  справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
        Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення умов Договору та законодавства України відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення коштів отриманих ним за договором в позику у строк, на умовах та в порядку передбаченому у договорі.
       Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що між ОСОБА_3  та ОСОБА_1  14 березня 2012 року було укладено договір позики. (а.с.5).
Згідно договору позики від 14.03.2012 року відповідач взяв в борг 6 000 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу.
Тобто, сторони досягли згоди щодо валюти зобов`язання, строку (терміну) зобов`язання (на вимогу) з повернення коштів та порядку розрахунку і суми боргу. На підтвердження чого, відповідачем було надано написану власноручно письмову розписку, надану (складену та підписану) в присутності свідка.
27 січня 2021 року позивач за первісним позовом  звернувся до відповідача  за первісним позовом з письмовою вимогою про повернення боргу за договором позики (розпискою). Дана вимога була проігнорована відповідачем (а.с.62).
Відповідно до cт. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
(Постанова  Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18).
Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. 
           Із тексту розписки вбачається: « Я,  ОСОБА_1 (паспорт  НОМЕР_1  ) получил в долг сумму 6000 Долларов США от  ОСОБА_3 . Обязуюсь вернуть по первому требованию.» (а.с.5).
         Тобто, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно виникли правовідносини щодо укладання договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд дійшов висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що підтверджується розпискою.
         Згідно ч.ч.1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
            Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
          Предметом позики (об`єктом цивільних прав) за даними правовідносинами була іноземна валюта - долари США, а не грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому відповідно до чинного законодавства позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в іноземній валюті доларах США.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.»
(Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу позичених грошових коштів за Договором позики від 14.03.2012 року у розмірі 6 000 (шість тисяч) доларів США.
           Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Згідно  ч.1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
           Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
             Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
        Розписка за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідних правочинів.
          Відповідно до ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
           Судом першої інстанції встановлено, що позивачем за зустрічною позовною заявою не надано суду доказів відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України на обґрунтування заявлених вимог, а також на спростування заперечень відповідача.
            Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню.
      Доводи апеляційної скарги про те, що позивач проігнорував умови договору позики та вчасно не звернувся з вимогою до відповідача щодо повернення боргу колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем до цього часу не виконано вимоги щодо повернення коштів.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
Апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу 27 січня 2021 року (а.с.62).
Станом на день розгляду справи судом першої інстанції  та на день розгляду справи апеляційним судом відповідачем борг позивачу не повернуто.
Як встановлено з матеріалів справи вимога відповідачем по первісному позову отримана 30 січня 2022 року (а.с.65).
«За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Встановивши, що грошові кошти відповідач взяв у позивача у борг, проте у розписках не зазначено строк повернення цих коштів, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це».
(Постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17).
Таким чином, позовні вимоги позивача за первісним позовом    ОСОБА_3 є обґрунтованими, оскільки судами встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики не спростована, факт отримання грошей підтверджений належними доказами у справі.
Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову щодо визнання недійсним договору позики (розписки) колегія суддів не приймає до уваги, оскільки копія боргової розписки міститься в матеріалах справи та доводить невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань. 
Крім цього, задоволення первісного позову , як доведеного доказами відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України виключає задоволення зустрічного позову.
Ухвалюючи додаткове рішення про задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_3   - ОСОБА_5 та стягнення з відповідача 24 000 грн  витрат  на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
           Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що позов ОСОБА_3 - задоволено.
          Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6 000,00 доларів США неповернутої позики.
         Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 475 грн 41 коп.
         У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики (розписки) - відмовлено.      
          Як вбачається з матеріалів справи 28 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Лекс`юс» було укладено договір про надання правової допомоги №28-02/2020.
            Відповідно акту приймання - передачі наданих послуг до договору № 28-02/2020 про надання правової допомоги від 28 лютого 2020 року , рахунку - фактури № 29/04/2021 та дублікату квитанції від 30.042021 року, позивач за первісним  позовом поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 24 000 грн.
        Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.
          Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
          Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
           Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
        При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
          Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07. 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
           Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
           Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
          У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
            Враховуючи задоволення первісного позову, складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, колегія суддів погоджується з висновком суду, що справедливим і співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 24 000 грн.
          Доводи апеляційної скарги представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що заявлений представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки витрати  на професійну правничу допомогу підтверджуються актом наданих послуг та детальним описом виконаних робіт (а.с.110-111).
        Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухвалених  у справі рішень.
          Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду  як джерело права.
         Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
         Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
    За встановлених обставин, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
     Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухвалених у справі рішень.
      Оскільки рішення суду постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає  підстав для скасування.
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
    Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2   на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року- залишити без задоволення.
 
 Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року-  залишити без змін.
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2   на додаткове рішення  Шевченківського районного суду м. Києва  від 25 серпня 2021 року- залишити без задоволення.
 
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 25 серпня 2021 року -  залишити без змін.
 
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
            Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.
 
              Головуючий            

              Судді