ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 жовтня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/618/22
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/742/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів, 
місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 14 червня 2022 року.

                                У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідачів на його користь аліменти по 3 000 грн щомісячно з кожної та кошти на постійний догляд  по 1 500 грн щомісячно з кожної, починаючи з дня подачі до суду позовної заяви.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивач має похилий вік, є особою з інвалідністю 1 групи, потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги. Єдиним джерелом його доходу являється пенсія за віком, розмір якої станом на серпень 2021 року становить 3 593 грн, що не задовольняє  необхідних  матеріальних потреб на проживання. ОСОБА_1 посилався на те, що його доньки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є працездатними, не мають на утриманні неповнолітніх дітей та інших осіб. Зазначав, що не позбавлявся батьківських прав відносно доньок, не ухилявся від обов`язку по їх утриманню, а тому, ураховуючи положення ст. 202, 203 СК України, відповідачки зобов`язані сплачувати аліменти на його утримання і кошти на постійний сторонній догляд.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ухилявся від виконання батьківських обов`язків по утриманню та вихованню відповідачок по справі. За доводами ОСОБА_1 , після смерті у 1977 році дружини він став проживати у м. Чернігові, а доньки залишилися проживати з бабусею ОСОБА_4 в с. Б. Муравейка Куликівського району Чернігівської області. Позивач надавав ОСОБА_4 , яка оформила опіку над дітьми і звернулася з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, кошти на утримання доньок. Наголошує на тому, що факт окремого проживання батька та дітей, а також наявність рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей не є достатніми підставами для звільнення повнолітніх дітей від утримання батька. 
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у встановлений судом строк не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як батько, ухилявся від виконання батьківських обов`язків по вихованню відповідачок до досягнення ними повноліття, що є законною підставою для звільнення останніх від обов`язків його утримувати.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У 1977 році померла дружина позивача ОСОБА_1 і мати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
У період з 1967 року по 1983 рік ОСОБА_3 проживала без реєстрації  в будинку своєї бабусі по АДРЕСА_1 (а.с. 49).
У період з 1970 року по 1996 року ОСОБА_2 проживала без реєстрації  в будинку своєї бабусі по АДРЕСА_1 (а.с. 49).
Рішенням виконавчого комітету сільської ради від 20 квітня 1982 року № 12 «Про призначення опіки над неповнолітніми» призначено ОСОБА_4 опікуном над неповнолітніми внуками ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , як такими, що знаходяться на її вихованні (а.с. 52).
З 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 встановлено 1 групу інвалідності внаслідок загального захворювання по зору безстроково, він потребує постійного стороннього догляду (а.с. 6).
Позивач перебуває на обліку в Чернігівському об`єднаному управлінні ПФУ в Чернігівській області і отримує пенсію за віком, розмір якої станом на серпень 2021 року становить 3 593,55 грн (а.с. 8). 
ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 (а.с. 64-65).
Відповідачка ОСОБА_2 з 22 листопада 2021 року працює в Броварському навчально-виховному об`єднанні Броварської міської ради Броварського району Київської області на посаді вихователя ГПД та згідно із наказом від 31 березня 2022 року № 43-К/ТР їй оголошено простій з оплатою праці в розмірі 2/3 від посадового окладу, станом на травень 2022 року їй нараховано заробітну плату 6 260,54 грн (а.с. 48).
Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в силу похилого віку та стану здоров`я потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно з ч.1 ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідно до роз`яснень наведених в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  (ст. 10 ЦПК України).
За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з такого.
Сторонами не заперечувалось, що у 1977 році дружина позивача та відповідно мати відповідачок померла. Після  її смерті ОСОБА_1   проживав у м. Чернігові, а ОСОБА_2 , якій на той час виповнилось 7 років, і  ОСОБА_3 , якій виповнилось 10 років, проживали із бабусею ОСОБА_4 по лінії матері в с. Бакланово-Муравійка Куликівського району Чернігівської області.
Рішенням виконавчого комітету сільської ради від 20 квітня 1982 року № 12 «Про призначення опіки над неповнолітніми» призначено ОСОБА_4 опікуном над неповнолітніми внуками ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , як такими, що знаходяться на її вихованні.
Питання призначення опіки станом на 1982 рік було врегульовано Кодексом про шлюб та сім`ю УРСР, Правилами опіки і піклування в Українській РСР, затвердженими 15 липня 1971 року Міністром юстиції УРСР, Міністром освіти УРСР, Міністром охорони здоров`я УРСР, Міністром соціального забезпечення УРСР (далі – Правила).
Відповідно до ст. 128 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, в редакції чинній на час призначення опіки, опіка і піклування встановлювалася для виховання неповнолітніх дітей, які  внаслідок   смерті   батьків,   позбавлення  батьків батьківських прав,  хвороби батьків чи з інших причин лишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей.
Згідно із пунктами 9, 24 наведених вище Правил,  опіка    встановлювалася  над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і лишилися без батьківського піклування, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок душевної хвороби або недоумства. 
Для безпосереднього   здійснення   опіки  і  піклування органами опіки і піклування призначався опікун чи піклувальник. При призначенні опікунів чи піклувальників бралися до  уваги можливості  опікуна чи піклувальника   виконувати  опікунські обов`язки, стосунки між ними і підопічними. Опікун чи піклувальник призначався переважно з осіб,  близьких підопічному, або з числа осіб, виділених громадською   організацією,  або  з  числа  інших осіб. Опікун чи піклувальник призначався тільки з його згоди.
Виходячи з наведених положень діючого на час призначення опікуна щодо відповідачок законодавства, визначальним при встановленні опіки було те, що неповнолітні діти внаслідок певних життєвих обставин залишились без батьківського піклування.
Допитані, як свідки, в суді першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пояснили, що після смерті матері у 1977 році позивач залишив їх жити разом із бабусею по лінії матері в с. Бакланова-Муравійка Куликівського району Чернігівської області; з цього часу він ухилявся від виконання  батьківських обов`язків щодо їх виховання, оскільки ніколи не спілкувався з ними, не цікавився їхнім розвитком і навчанням у школі, не вітав з Днем народження та іншими святами, не дарував подарунків, не надавав коштів для здійснення дрібних витрат.
Указані доводи ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стороною позивача  жодними доказами не спростовано.
Установивши, що після смерті матері відповідачі проживали і перебували на вихованні їх опікуна – бабусі ОСОБА_4 і доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 виконувались батьківські обов`язки щодо відповідачів, не надано, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність  доводів відповідачок щодо  ухилення позивача від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. 
Твердження ОСОБА_1 про те, що він надавав ОСОБА_4 грошові кошти на утримання дітей належними доказами не підтверджені, а за змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Доводи позивача про те, що його не позбавлено батьківських прав відносно дочок самі по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були позбавлені батьківського піклування, через що знаходилися на вихованні їх опікуна ОСОБА_4 , доказів виконання позивачем покладених на нього обов`язків з утримання доньок до досягнення ними повноліття матеріали справи не містять. 
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, як батько, ухилявся від виконання батьківських обов`язків по вихованню відповідачок до досягнення ними повноліття, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріально і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності його висновків. Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2022 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                     Н.В. Шитченко

Судді                                                                              О.Є. Мамонова

                                                                                        О.І. Онищенко