Ухвала
Іменем України    
    
09 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/35781/20-ц
провадження № 61-10832ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у складі судді: Бусик О. Л., та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного банку комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків та пені,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного банку комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення відсотків та пені.
 
Позов мотивований тим, що 22 червня 2010 року позивачем було укладено з банком договір SAMDN25000710952095 (вклад «Мультивалютний»), за умовами якого ОСОБА_1 передав відповідачу депозитний вклад у розмірі 80 000 грн під 19,5 % річних з періодом нарахування 1 місяць на строк 12 місяців та вніс кошти. 29 листопада 2011 року вклад було переконвертовано в дол. США. Відповідно до умов договору на вклад у доларах діє відсоткова ставка 11 % річних на суму, яка після переконвертації складала 9 913,26 дол. США. Станом на 22 червня 2013 року на рахунку позивача знаходились кошти в сумі 10 904,71 дол. США, з яких 989,90 дол. США були відсотками, нарахованими з 22 червня 2012 року по 22 червня 2013 року. За умовами договору його було пролонговано до 22 червня 2014 року.
 
25 червня 2011 року позивачем було укладено з банком договір № SAMDN25000717634451 (вклад «Стандарт»), за яким він передав відповідачу депозитний вклад в розмірі 15 000 дол. США під 8 % річних з періодом нарахування 1 місяць на строк 12 місяців та вніс кошти на депозит. Станом на 25 червня 2012 року на рахунку позивача знаходились кошти в сумі 15 101,69 дол. США, з яких 101,64 дол. США були відсотками, нарахованими з 25 травня 2012 року по 25 червня 2012 року.
 
25 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку з заявою, в якій повідомляв про закінчення строків дії договорів, про свій намір не продовжувати строк їх дії та бажання повернути суми вкладів разом з нарахованими відсотками. В зв`язку з невиконанням банком його заяв позивач був змушений звернутися до суду з позовом, і рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, залишеним без змін постановами Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року та Верховного Суду від 15 серпня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 27 793,66 дол. США та 40 967,99 грн. Однак рішення суду не виконується, позивач не може користуватись грошовими коштами, які йому належить, в зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з цим позовом.
 
ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь:
пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист право споживачів» в розмірі 3 % за кожен день прострочення з 02 жовтня 2019 року по 02 січня 2020 року у розмірі 77 544,31 дол. США еквівалентно курсу НБУ в гривні станом на день ухвалення рішення;
3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за неналежне виконання грошового зобов`язання, яке полягає у невиконанні рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договорами депозиту та процентів за період з 02 жовтня 2019 року до 14 серпня 2020 року в сумі 725,03 дол. США.
 
Окрім того, у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з двома іншими позовами до відповідача про стягнення пені, у яких просив стягнути з відповідача на свою користь:
пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист право споживачів» в розмірі 3 % за кожен день прострочення з 03 січня 2020 року по 03 квітня 2020 року у розмірі 76 710,50 дол. США та за період з 04 квітня 2020 року до 04 липня 2020 року в сумі 76710,50 дол. США, еквівалентно курсу НБУ в гривні станом на день ухвалення рішення.
 
Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року та від 03 лютого 2021 року позови об`єднані в одне провадження.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 частково задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 725,03 дол. США як 3 % річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3 % мотивовано тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів за договорами банківського вкладу. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 27 793,66 дол. США та 40 967,99 грн. Проте, банк рішення суду не виконав та кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача 725,03 дол. США як 3% річних, позивач зазначав, що сума 3% річних за неналежне виконання зобов`язання складає в період з 02 жовтня 2019 року до 14 серпня 2020 року. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).
 
Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 27793,66 дол. США, то нарахування 3% річних повинно бути здійснено в іноземній валюті. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Оскільки при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі банківського вкладу, то 3 % річних слід стягнути виходячи із суми боргу в іноземній валюті, а саме в розмірі 725,03 дол. США.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року про задоволення позову про стягнення трьох відсотків річних залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зі змісту рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року в справі № 756/13927/16-ц згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що заборгованість, стягнута з відповідача на користь позивача, за вкладом № SAMDN25000710952095 складається з суми вкладу 9 913,26 дол. США та відсотків 1 330,60 дол. США; за вкладом SAMDN25000717634451 - з суми вкладу 15 000 дол. США та відсотків 1 549,80 дол. США. У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).
 
Апеляційний суд вказав, що у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року встановлено наявність грошових зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за договорами банківських вкладів, укладених з позивачем, та визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, що не заперечувалось відповідачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, доводи ґрунтуються на особистому тлумаченні відповідачем постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, в якій наведено формулу розрахунку компенсаційної складової 3 % річних, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, на суму грошового зобов`язання, встановленого судовим рішенням, яке не виконувалось відповідачем. Оскільки зазначена формула, наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 не містила відсотків в базі нарахування, а лише суму вкладів за рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі було зроблено передчасний та помилковий висновок про безпідставність включення процентів в базу нарахування у справі, що переглядається. Відтак, правовідносини у цій справі та у справі, що переглядається, є різними, і у відповідача не було підстав посилатися на зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду як нерелевантну.
 
Апеляційний суд зазначив, що сума заборгованості складає 27 793,66 дол. США, стягнутих рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2018 року з дня апеляційного перегляду, періодом прострочення позивач вказав 02 жовтня 2019 року до 14 серпня 2018 року, відтак, враховуючи 318 днів прострочення зобов`язання, визначена судом першої інстанції сума 3 % річних в розмірі 725,03 дол. США є обґрунтованою. 
 
31 жовтня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Тузовою В. О., на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, у якій просить змінити постанову апеляційного суду шляхом зменшення суми стягнутих 3 % річних.  
 
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, про поновлення строку на касаційне оскарження, АТ КБ «ПриватБанк» просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що копію оскарженої постанови отримав електронною поштою 19 жовтня 2022 року. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15; від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. Посилаючись на указані постанови Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суд першої інстанції стягнув 3% річних, що були нараховані, у тому числі і на розмір нарахованих відсотків на вклад, а тому судові рішення в частині такої задоволеної вимоги не можуть вважатися законними. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року у справі № 756/13927/16-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 27 793,66 дол. США та 40 967,99 грн. 
 
Зміст рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року в справі № 756/13927/16-ц свідчить, що заборгованість, стягнута з банку на користь позивача: за вкладом SAMDN25000710952095 складається з суми вкладу 9 913,26 дол. США та відсотків 1330,60 дол. США; за вкладом SAMDN25000717634451 - з суми вкладу 15 000 дол. США та відсотків 1 549,80 дол. США. Також стягнуто 40 967,99 грн 3% річних.
 
АТ КБ «Приватбанк» рішення суду у справі № 756/13927/16-ц не виконав та кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) вказано, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що:
«у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 дол. США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 дол. США.
            Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 13 000,00 дол. США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 лютого 2016 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку постанови Великої Палати Верховного Суду, що становить 1081 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 13 000,00 дол. США х 1081 день х 3 : 100 : 365 = 1 155,04 дол. США».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) вказано, що:
«відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
 
За таких обставин, встановивши, що рішення суду у справі № 756/13927/16-ц не виконане, розмір заборгованості, визначений в рішенні суду у справі № 756/13927/16-ц в  іноземній валюті складає 27 793,66 дол. США, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних.
 
Посилання на висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 необґрунтоване, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 необґрунтований, оскільки він зроблені за інших фактичних обставин.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного банку комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків та пені.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков