Номер провадження: 22-ц/813/4074/22 
Справа № 522/23518/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
                                        В С Т А Н О В И В: 

У грудні 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка станом на 09.11.2020 року становить 24 186,32 грн. та складається з тіла кредиту у розмірі 19 488,69 грн.; заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом – 4 697,63 грн. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 08.04.2011 року у розмірі 19488 гривень 69 копійок - заборгованість за простроченим тілом кредиту. Вирішено питання розподілу судового збору. В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 4 697,63 грн. та в цій частині задовольнити вимоги банку у повному обсязі, в іншій частині апелянт просить рішення суду залишити без змін. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок районного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту є помилковим, оскільки не відповідає дійсним обставинам справи, що підтверджені доказами, у зв`язку з чим банк зауважує про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Таким чином, рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом у розмірі 4 697,63 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується і тому в апеляційному порядку не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як встановлено ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у позові АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог в цій частині.
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
З матеріалів справи вбачається, що: 
- 08.04.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з умовами договору надання банківських послуг і тарифами, які надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідач зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті позивача (а. с. 18 та зворот);
-також 08.04.2011 року  ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором № SAMDN50000043559832, яким встановлені основні умови кредитування: тип кредитної лінії; вид валюти; базова процентна ставка, що складає 2,5%; розмір щомісячних платежів (враховуючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) – 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. и не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості; штраф при порушені строків за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів; процентна ставка (в місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміта кредитування – 3,75% тощо (а. с. 19); 
-випискою за договором № б/н, що укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , вчиненої станом на 11.11.2020 року, підтверджено видачу відповідачу коштів у вигляді відкриття карткового рахунку зі встановленим кредитним лімітом, якими відповідач користувалася, періодично повертаючи кредитні кошти та частково сплачуючи проценти (а. с. 54-67);
-згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , старт карткового рахунку був здійснений 08.04.2011 року зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 0,00 грн., в подальшому кредитний ліміт збільшувався з 8000 грн. (19.01.2013 року) до 21000 грн. (29.03.2019 року), а з 06.11.2019 року кредитний ліміт мав тенденцію до зменшення, зокрема: 06.11.2019 року кредитний ліміт зменшився до 20930 грн, 28.11.2019 року – до 20380 грн., 13.12.2019 року – до 19510 грн. та 07.04.2020 року кредитний ліміт склав – 0,00 грн. (а. с. 16);
-довідкою (а. с. 17) встановлено, що за кредитним договором № б/н, що підписаний між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , останній видано сім кредитних карток, відкриття першої з них відбулось 08.04.2011 року, при цьому останню картку відкрито 08.04.2019 року з терміном дії до лютого 2023 року (а. с. 17); 
-з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08.04.2011 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , що здійснений станом на 09.11.2020 року, вбачається заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 488,69 грн. та заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 4 697,63 грн. (а. с. 14-15); 
-до матеріалів справи також додано розрахунки заборгованості за договором № б/н від 08.04.2011 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , станом на 31.08.2015 року та на 30.06.2019 року (а. с. 5-13);
-Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та Витяг з Тарифів, що розміщені на сайті банку та позивачем додані до позову, відповідачем не підписані (а. с. 20-44).
Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.
Системний аналіз ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України наводить на висновок, що кожному гарантується його право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та/або інтересів.
Серед основних принципів судочинства ст. 129 Конституції України закріплює принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
За приписами ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті, як невід`ємні частини спірного договору. 
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Виходячи з правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Правила надання банківських послуг, які не підписані та не визнаються позичальником, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.
В анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, не передбачений розмір процентної ставки за користування кредитом.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 08.04.2011 року  ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором № SAMDN50000043559832, якою серед погоджених основних умов кредитування передбачена базова процентна ставка, що складає 2,5% на місяць (а. с. 19). 
Таким чином, підписавши 08.04.2011 року довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором № SAMDN50000043559832, ОСОБА_1 підтвердила факт ознайомлення її з умовами кредитування, зокрема щодо розміру щомісячної процентної ставки за користування кредитом.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції, що при підписанні анкети-заяви сторонами не було погоджено умов кредитування в частині відсотків, є помилковими.
Крім того, матеріалами справи підтверджено відкриття Банком карткового рахунку з встановленим кредитним лімітом, видачу ОСОБА_1 грошових коштів та використання нею грошових коштів на протязі кількох років, які відповідачкою періодично поверталися, а проценти – частково сплачувалися.
У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях: перше значення – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення – прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошових коштів, поділяються на дві категорії:
«проценти за користування кредитом» — проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами», розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.
«проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» – проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.
Велика Палата ВС у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Отже, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами, як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Законодавство в першу чергу визначає розмір процентів за неправомірне користування кредитом (чужими коштами) за ставкою визначеною сторонами в договорі. Якщо ж сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти (3%) річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно ч. 2 статті 625 ЦК України.
Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах не свідчить про те, що вона не була ознайомлена з істотними умовами договору, оскільки відповідач разом з анкетою-заявою підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій сторони, зокрема, погодили базову відсоткову ставку, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафи за порушення строків платежів. Дана довідка є невід`ємною частиною договору та підтверджує факт обізнаності ОСОБА_1 з необхідністю сплати процентів за користування грошовими коштами, їх розміром та розміром пені і штрафів, в разі порушення строків повернення кредиту. 
Таким чином, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в анкеті-заяві позичальника та довідці про умови кредитування, тобто, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі, укладення якого в такій формі чинному законодавству не суперечить.
При цьому відносини з кредитування між сторонами продовжують існувати, оскільки строк кредитування за картковим договором обмежується строком дії кредитної карти, який в даному випадку, як вбачається з доданої Банком довідки обмежений останнім днем лютого 2022 року, а доказів розірвання договору кредитування сторонами не надано. 
Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору кредитування, факт видачі позичальнику коштів та користування нею цими коштами, часткового їх повернення банку та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту в повному обсязі, при цьому надані банком виписка по картковому рахунку і розрахунок заборгованості відповідачем не спростовані, колегія суддів вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, вимогу позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 4 697,63 грн., обов`язковість сплати позичальником яких передбачена положеннями договору та нормами цивільного законодавства.
Суд першої інстанції в оскаржуваній частині неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, і помилково ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог та стягненню з відповідача на користь позивач заборгованості по відсоткам у сумі 4 697,63 грн. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні до суду позову позивачем сплачено судовий збір 2102 грн., внаслідок чого з урахуванням принципу пропорційності з відповідача на користь позивача слід стягнути 2102 грн. судового збору за подачу позову до суду.
Разом з тим апелянтом-позивачем оспорювалося рішення суду лише в частині не задоволених вимог зі стягнення процентів 4 697,63 грн., що становить 19,4% від заявлених вимог.
Тому судовий збір за подання апеляційної скарги, який підлягав сплаті, становить: 3153*19,4%= 611,68 грн.
З урахуванням того, що апеляційним судом вимоги в частині фактично оскаржених майнових вимог задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 611,68 грн. за подачу до суду апеляційної скарги. 
Решта судового збору, як зайве сплачена, може бути повернута за заявою платника судового збору в порядку Закону України «Про судовий збір». 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
                                               П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості по відсоткам – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по відсоткам - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за відсотками по кредитному договору б/н від 08 квітня 2011 року у розмірі 4 697 грн. 63 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позову до суду – 2102 грн., та за подання апеляційної скарги – 611 грн. 68 коп., а всього стягнути у загальному розмірі – 2713 грн. 68 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений: 13.09.2022 року. 

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                         О.В. Князюк

                                                                               С.О. Погорєлова