ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17236/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року                                                                                         м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
                    
Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                     Кобаля М.І., Костюк Л.О., 
при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б.,
за участі: 
представника позивача – адвоката Паруль Ю.О.,
представника відповідача – Гаврилюк О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Паруль Юлії Олегівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Головне управління державної казначейської служби у місті Києві, про стягнення недоотриманої заробітної плати,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської прокуратури, в якому просить:
- стягнути з Держави Україна в особі Київської міської прокуратури матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за частиною третьою  статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ  (Закон №1697-VІІ), завдану положеннями пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 12.03.2021 у сумі 1 285 738,40 грн;
- стягнути з Держави Україна в особі Київської міської прокуратури матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: щомісячної надбавки за вислугу років, визначеної за частиною сьомою  статті 81 Закону №1697-VІІ, завдану положеннями пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 12.03.2021 у сумі 264  152,77 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Паруль Ю.О. подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги  повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції допущено порушень норм матеріального та процесуального права, не враховано, що нарахування заробітної плати прокурорам має врегульовуватися статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», а не Постановою КМУ №505. Зазначає, що незважаючи на висновки, викладені у  рішенні Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020  у справі №1-223/2018 (2840/18), виплата позивачу заробітної плати,  всупереч положенням  статті 81 Закону України «Про прокуратуру», здійснено не у повному обсязі за період з 27.03.2020 (наступний за днем набрання законної сили рішенням КСУ) по 12.03.2021 (день звільнення позивача).
Апелянт наполягає, що враховуючи те, що рішення КСУ №6-р/2020 прийнято 26.03.2020, яким визнано неконституційним положення пункту 26 розділу УІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, право на отримання заробітної плати у вигляді належного посадового окладу виникає у працівника прокуратури з 27.03.2020, у зв`язку з чим слід дійти висновку, що прокуратурою допущені порушення статті 43 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права володіння своїм майном, статті 81 Закону №1697-УІІ, відповідно, грошові кошти, а саме: частина заробітної плати у вигляді посадового окладу, яка була недоотримана позивачем, підлягають нарахуванню та виплаті з урахуванням приписів рішення КСУ №6-р/2020 від 26.03.2020.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника позивача, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Від представника позивача 23.09.2022 надійшли доповнення до апеляційної скарги. 
В судове засідання  з`явилися представники сторін, надали додаткові пояснення по суті справи, відповіли на запитання суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Київської обласної прокуратури підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, третьої  статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 01.04.2014 до 12.03.2021, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки. Останнє місце роботи - Київська міська прокуратура. Під час роботи в органах прокуратури отримував заробітну плату з урахуванням посадового окладу та щомісячної надбавки за вислугу років, які визначались згідно Постанови №505 з огляду на положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яким передбачалось, що норми і положення  статті 81 Закону України «Про прокуратуру»  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020  визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), окреме положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення  статті 81 Закону №1697-VІІ  зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Визначено, що вказане положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  втрачає чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Адвокат Тамразова Інвії Олександровича звернулася до Київської міської прокуратури з запитом, у якому просила перерахувати та виплатити позивачу за час перебування на посадах в органах прокуратури з 01.07.2015 по 12.03.2021 посадовий оклад відповідно до частини третьої  статті 81 Закону №1697-VІІ  з урахуванням висновків  Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020. Проте, вимоги вказаного адвокатського запиту залишено відповідачем без виконання.
Такі обставини зумовили звернення позивача до суду з адміністративним позовом.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції та оцінюючи аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів виходить з того, що відповідно до    статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Згідно з положеннями частини третьої    статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України    у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З 15 липня 2015 року набрав чинності    Закон України «Про прокуратуру», який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до частин першої-четвертої    статті 81 Закону України «Про прокуратуру»    1697-VII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулювалася цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:
1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;
2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 9    ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»    №1774-VIII частину третю    статті 81 Закону України «Про прокуратуру»    викладено в такій редакції: «Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».
Частиною сьомою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої    статті 8 Закону України «Про оплату праці»    (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно    статті 13 зазначеного Закону  оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Згідно    статті 89 Закону України «Про прокуратуру»    функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Статтею 90 вказаного Закону    визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону    України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»    норми і положення, зокрема,    статті 81 Закону України «Про прокуратуру»    застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Закон України від 28.12.2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік»    та Закон України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури щодо умов оплати праці», зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено    постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17, від 16 січня 2019 року № 804/217/17, від 27 лютого 2019 року № 809/982/16.
Отже, за пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», положення якого, станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались, відповідач під час нарахування та виплати заробітної плати позивачу цілком на законних підставах застосовував постанову Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яке передбачало, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування,.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, положення пункту 26    розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України    у частині, яка передбачає, що норми і положення    статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ    зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня  ухвалення    Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, положення пункту 26    розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України    у частині, яка передбачає, що норми і положення    статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ    зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність саме з цієї дати.
Враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 505, та враховуючи те, що    рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020    на ту частину спірних правовідносин, які виникли до ухвалення рішення КСУ, не може вплинути,  а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, позовні вимоги позивача, які охоплюють період з 01.07.2015 по 26.03.2020, задоволенню не підлягають.
В іншій частині вимог колегія суддів зазначає, що  Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»  (далі - Закон № 113-ІХ), який набрав чинності 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим  Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Проте пунктом 7 розділу ІІ цього ж Закону передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
При цьому за змістом абзацу пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІX оплата праці прокурорів на період до дня звільнення або переведення до створених прокуратур здійснюється відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників прокуратури.
Наведені положення  Закону №113-ІX  неконституційними у встановленому  законом  порядку не визнавались.
Отже, дія  статті 81 Закону № 1697-VII  у редакції, чинній з 26.03.2020, не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих прокуратур.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів»  затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (далі - Постанова № 1155). Постановою №1155 не вносилися зміни про збільшення посадових окладів до  постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Колегія суддів зазначає, що прокурори, які не були переведені на посаду прокурора, зокрема в Київську міську прокуратуру, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Київську міську прокуратуру, отримують заробітну плату згідно з Постановою №1155 та  статті 81 Закону №1697-VII.
Таким чином, на дату розгляду даної справи в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.
При цьому, виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і  статті 81 Закону № 1697-VII  пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до  Закону № 113-ІХ).
Колегія суддів зазначає, що позивач на час розгляду даної справи фактично неуспішно пройшов атестацію та звільнений в силу положень  пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Колегія суддів вказує, що розрахунок заробітку потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на займаній посаді, тобто середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Київської міської прокуратури, адже його туди з об`єктивних причин не переводили.
Окрім того, з набранням чинності постанови №1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до  Закону №113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14 (адміністративне провадження №К/9901/13106/21).
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що не встановлено обґрунтованих підстав для нарахуванню позивачу та виплати заробітної плати у вигляді посадового окладу, визначеного ч.3  ст. 81 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», з урахуванням приписів  рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020, за період з 27.03.2020 по день звільнення – 12.03.2021, тому позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно зі   статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України   доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої   статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.            
Оскільки колегія суддів доводи апеляційної скарги відхиляє, не змінює та не скасовує рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.                    
За таких обставин та відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанцій у цій справі слід залишити без змін.
Керуючись статтями   243,244,250,310,311,313,315,317,321,322,325,328,329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий   апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Паруль Юлії Олегівни залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2022 року у справі №640/17236/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                                                                                 О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                          М.І. Кобаль 
                                                                                                    Л.О. Костюк