УХВАЛА

27 жовтня 2022 року 
м. Київ

справа №300/816/20
адміністративне провадження № К/9901/42617/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                     Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                   Жука А.В.,
                                                            Мартинюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою Калуської районної державної адміністрації  
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 (головуючий суддя -           А.Р. Курилець, судді - О.І. Мікула, В.В. Ніколін)
у справі №  300/816/20
за позовом ОСОБА_1 
до Калуської районної державної адміністрації,
Управління соціально-економічного розвитку території районної державної адміністрації,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - начальник відділу цивільного захисту, оборонної роботи та захисту довкілля управління ЖКГ, містобудування, архітектури, інфраструктури, захисту довкілля, цивільного захисту та оборонної роботи районної державної адміністрації ОСОБА_2 , 
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Калуської районної державної адміністрації (далі - відповідач-1), Управління соціально-економічного розвитку території районної державної адміністрації (далі - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - начальник відділу цивільного захисту, оборонної роботи та захисту довкілля управління ЖКГ, містобудування, архітектури, інфраструктури, захисту довкілля, цивільного захисту та оборонної роботи районної державної адміністрації ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача-1 від 02.03.2020 № 29-р/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити позивача на роботі у Калуській районній державній адміністрації; 
- стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; 
- визнати протиправними дії Калуської районної державної адміністрації щодо ліквідації сектора з питань цивільного захисту, екології та природних ресурсів та виведення посади завідувача даного сектору зі штатного розпису Калуської районної державної адміністрації; 
- визнати незаконним та скасувати наказ № 372-р/к від 03.12.2019 «Про затвердження результатів оцінювання службової діяльності державних службовців» та висновок щодо оцінювання результатів діяльності державних службовців з приводу ОСОБА_1 в частині оцінювання з оцінкою «позитивно»;
- визнати незаконним та скасувати наказ Калуської районної державної адміністрації № 11-р/к від 31.01.2020 про переведення 03.02.2020 у зв`язку із змінами в структурі районної адміністрації: ОСОБА_2 з посади завідувача сектору контролю апарату районної державної адміністрації на посаду заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля районної державної адміністрації з посадовим окладом згідно штатного розпису, зі збереженням 5 рангу державного службовця та виплати надбавки за вислугу років;
- визнати незаконним та скасувати наказ № 23-р/к від 28.02.2020 в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля районної державної адміністрації 28.02.2020, в порядку переведення на посаду начальника відділу цивільного захисту, оборонної роботи та захисту довкілля управління житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, захисту довкілля, цивільного захисту та оборонної роботи Калуської районної державної адміністрації згідно пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України;
- визнати незаконним та скасувати наказ № 5-р/к від 28.02.2020 в частині призначення ОСОБА_2 на посаду начальника відділу цивільного захисту, оборонної роботи та захисту довкілля управління житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, захисту довкілля, цивільного захисту та оборонної роботи Калуської районної державної адміністрації з 02.03.2020 в порядку переведення з рівнозначної посади заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля районної державної адміністрації з посадовим окладом згідно штатного розпису та із збереженням 5 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби. 

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про незаконність звільнення, оскільки відповідачем-1 було враховано наказ «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12.06.2019 № 41-р/к, який скасовано Івано-Франківським окружним адміністративним судом (рішення від 11.03.2020 у справі № 300/2563/19). Зазначає, що в порушення статті 49-2 Кодексу законів про працю України позивачу разом з попередженням про звільнення та протягом строку попередження не було запропоновано жодної вакантної посади. Також вказує на те, що в порушення Закону України «Про державну службу» на посаду начальника відділу цивільного захисту, оборонної роботи та захисту довкілля управління житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, захисту довкілля, цивільного захисту та оборонної роботи Калуської районної державної адміністрації призначено ОСОБА_2 , яка займала до нього нижчу посаду - завідувача сектору контролю апарату районної державної адміністрації, без врахування переважного права позивача на зайняття вказаної посади, як працівника з вищою кваліфікацією. 

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 відмовлено у задоволенні позову. 

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що захист порушених трудових прав позивача внаслідок звільнення його з посади, здійснюється не у спосіб оскарження звільненим державним службовцем рішень та дій державного органу щодо змін в структурі та штатній чисельності такого органу, а у спосіб оскарження наказу про його звільнення та поновлення на роботі. А тому дійшов висновку, що позов в частині визнання протиправними дій Калуської районної державної адміністрації щодо ліквідації сектора з питань цивільного захисту, екології та природних ресурсів та виведення посади завідувача даного сектору зі штатного розпису Калуської районної державної адміністрації не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування наказів від 31.01.2020 № 11-р/к, від 28.02.2020 № 23-р/к, від 28.02.2020 № 5-р/к суд першої інстанції вказав про безпідставність таких вимог, оскільки порушення трудових прав позивача прийняттям незаконного наказу про звільнення з роботи (припинення державної служби) відновлюється у спосіб скасування такого наказу та поновлення на попередній роботі (посаді), а не у спосіб скасування наказів про призначення на посаду, якої позивач не займав, іншого працівника цього державного органу. Також, суд першої інстанції вказав про недоведеність позивачем факту порушення відповідачем-1 його прав під час проведення оцінювання та затвердження його результатів, а дії та рішення відповідача 1 вчинені з дотриманням процедури, передбаченої Законом України «Про державну службу», Типового порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2017 № 640. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач-1 не мав об`єктивної можливості запропонувати вакансії роботи, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його професійних компетентностей за відповідним видом функціональних обов`язків. Крім того, суд першої інстанції врахував, що статті 49-2 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній з 02.02.2020, статті 87 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній з 13.02.2020, свідчить про те, що відбулася суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців. Суть таких змін полягає в тому, що для припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації або реорганізації державного органу роботодавець (суб`єкт призначення або керівник державної служби) вже не зобов`язаний пропонувати держслужбовцю іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі. Суб`єкт призначення або керівник державної служби  має право, а не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби в державному органі (за наявності). Тому суд дійшов висновку, що після 02.02.2020 у відповідача не було обов`язку пропонувати позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби в Калуській районній державній адміністрації. Враховуючи масове вивільнення працівників, відсутність нових вакантних посад, в сукупності з відсутністю права позивача на переважне залишення на роботі, а також наявним правом, а не обов`язком керівника державної служби пропонувати державному службовцю, посада якого скорочена, будь-яку вакантну посаду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо протиправності його звільнення з посади.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 02.03.2020 №29-р/к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача сектора з питань цивільного захисту, екології та природних ресурсів Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області з 14.04.2020. Стягнуто з Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 85 643 гривні 75 копійок без врахування податків та інших обов`язкових до сплати платежів. В решті позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Тому відповідно до частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення роботодавець пропонує працівникові іншу роботу за її наявності. При звільненні працівника у зв`язку зі скороченням штату роботодавець зобов`язаний йому запропонувати всі вакансії, що відповідають вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Суд апеляційної інстанції зазначив, що 31.01.2020 позивачу було запропоновано лише дві вакантні посади, зокрема, посаду провідного спеціаліста відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля районної державної адміністрації, на час перебування в декретній відпустці основного працівника. Інших вакансій ОСОБА_1 запропоновано не було чим було порушено право останнього на працю.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач-1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.  

Підставою відкриття касаційного провадження скаржник вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновку щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», викладеного у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20; висновку щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, викладеного у постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, від 21.02.2020 у справі № 809/1353/16, від 13.03.2020 у справі № 813/2688/16.

Ухвалою Верховного Суду від 13.12.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Калуської районної державної адміністрації.

У відзиві на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, просить касаційну скаргу відхилити, постанову суду апеляційної інстанції залишити в силі.  

Ухвалою Верховного Суду від 25.10.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Як зазначалось вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», викладеного у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20 суд зазначає таке. 

Так, у постанові від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20 Верховний Суд, переглядаючи справу, предметом розгляду якої є звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби, вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади»), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону України «Про державну службу», зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону України «Про державну службу» (у редакції, що діє з 19.09.2019) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Верховний Суд вказав, що вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Таким чином, Верховний Суд у постанові від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20 дійшов висновку, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача (наказ від 31.03.2020) із займаної посади врегульована положеннями Закону України «Про державну службу».

Аналізуючи положення Закону України «Про державну службу», яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, Верховний Суд констатував, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Повертаючись до обставин справи № 300/816/20, Верховний Суд враховує, що судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач повідомив позивача про майбутнє вивільнення 29.11.2019. 

Колегія суддів вважає, що у контексті обставин цієї справи саме дата попередження службовця про звільнення є моментом виникнення спірних правовідносин.

Такий висновок відповідає підходу, застосованого Верховним Судом у постановах від 13.10.2021 у справі № 360/2308/20 і від 18.05.2022 у справі №420/1093/20, щодо вирішення питання про застосування закону у випадку, якщо після попередження державного службовця про майбутнє звільнення змінився порядок вивільнення працівників.

У цьому контексті Суд зауважує, що спеціальним законом, який регулює відносини, котрі виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу» від 10.15.2015 №889-VIII, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX, який набрав чинності 25.09.2019.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. 

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX, серед іншого, були виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Водночас ретроспективний аналіз положень Закону України «Про державну службу» дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (до 25.09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX, яким статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Верховний Суд у постановах від 26.05.2021 у справах № 140/90/20, № 260/261/20 і від 20.09.2021 у справі № 340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону України «Про державну службу» бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Колегія суддів зауважує, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06.11.2013 у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Тож, враховуючи відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців, зокрема, у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, на момент виникнення спірних правовідносин (29.11.2019 - дату повідомлення відповідачем про майбутнє вивільнення позивача), незважаючи на виключення зі статті 87 Закону України «Про державну службу» бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України на підставі частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, Верховний Суд констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справі № 640/11024/20 не є подібними, з огляду на їхнє різне правове регулювання.  

Відповідно і посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, викладеного у постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, від 21.02.2020 у справі № 809/1353/16, від 13.03.2020 у справі № 813/2688/16 Верховним Судом відхиляється, з огляду на різне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/42617/21 у справі № 300/816/20 за касаційною скаргою Калуської районної державної адміністрації на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 у справі № 300/816/20 за позовом ОСОБА_1 до Калуської районної державної адміністрації, Управління соціально-економічного розвитку території районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - начальник відділу цивільного захисту, оборонної роботи та захисту довкілля управління ЖКГ, містобудування, архітектури, інфраструктури, захисту довкілля, цивільного захисту та оборонної роботи районної державної адміністрації Василик Наталія Анатоліївна, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж.М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А.В. Жук

                                                                      Н.М. Мартинюк