УХВАЛА

29 листопада 2022 року 
м. Київ

cправа №  910/23042/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Вронська Г.О., Губенко Н.М., 

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.;

за участю представників учасників справи:
представника відповідача -Кулініч А.П. (адвокат)
представника прокуратури - Кузнецова Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп"

на постанову Північного апеляційного господарського суду 
(головуючий - Шапран В.В., судді - Буравльов С.І., Руденко М.А.) 
від 27.09.2022

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне підприємство "Донецька залізниця"
за участю Прокуратури міста Києва
про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

1.          У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 942 885, 45 доларів США (проценти за користування кредитом і 3 % річних) та 52 621 324, 56 грн (пені за порушення строків сплати кредиту та процентів за його користування).

2.          У 2021 році найменування позивача змінено на Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" (далі - Банк), відповідача - на Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Залізниця).

3.          Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитних договорів від 07.11.2013 за № 13.11-555, № 13.11-556 та №13.11-557, зобов`язання за якими перейшли до відповідача в порядку правонаступництва.
4.          Справа розглядалася судами неодноразово.

5.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 позов задоволено частково, стягнуто із Залізниці на користь Банку 192 805, 68 доларів США 3 % річних за несвоєчасне повернення кредитів, 88 725 доларів США 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів, 3 026 758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів. У решті позову відмовлено.

6.          Рішення господарського суду мотивоване тим, що:

-          строк виконання зобов`язання зі сплати процентів було змінено, у зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове виконання зобов`язання, а тому позов у частині стягнення процентів за користування кредитом після пред`явлення вимоги не підлягає задоволенню;
-          неповернення кредиту та процентів, нарахованих до 03.06.2016 (настання строку сплати), є підставою для стягнення 3 % річних за неправомірне користування коштами;
-          порушення відповідачем зобов`язань за кредитними договорами зі своєчасного повернення кредитів та своєчасної сплати відсотків за користування кредитами є підставою для стягнення пені;
-          вимоги щодо стягнення пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитами, визнані обґрунтованими в частині нарахування пені на суми процентів нарахованих до пред`явлення вимоги;
-          норма статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 № 1669-VII (далі - Закон №1669-VII) не застосовується, оскільки на момент пред`явлення Банком вимоги про дострокове повернення кредитів та у момент виникнення прострочення стягнення за такими кредитами всі права та обов`язки за кредитними договорами перейшли в порядку універсального правонаступництва до Залізниці, яка зареєстрована в місті Києві, та не провадило свою господарську діяльність на території населених пунктів, віднесених КМУ до зони проведення АТО.

7.          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 замінено позивача - Банк на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Профінанс Груп» (далі - Товариство).

8.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, замість 88 725 доларів США стягнуто 84 472, 50 доларів США.

9.          Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, але в частині стягнення 3 % річних за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитом, здійснивши власний перерахунок, змінив розмір задоволеної суми.

10.          Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що положення статті 2 Закону №1669-VII не підлягають застосуванню, оскільки Залізниця зареєстрована в місті Києві. Також суд вказав, що наведена норма розповсюджується виключно на основну суму заборгованості за кредитними договорами та договорами позики. Тому указана норма не встановлює заборону кредитора на нарахування пені та/або штрафу за прострочення сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами.

11.          Постановою Верховного Суду від 10.08.2022 частково задоволено касаційну скаргу, постанову суду апеляційної інстанції скасовано в частині стягнення пені, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

12.          Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, виходив з того, що боржником за кредитними договорами було Державне підприємство "Донецька залізниця" (далі - ДП "Донецька залізниця"), яке зареєстроване у населеному пункті, на території якого здійснювалася антитерористична операція, а саме у місті Донецьку.

13.          Суд касаційної інстанції вказав, що для висновку щодо можливості/неможливості застосування статті 2 Закону №1669-VII судам слід було з`ясувати, чи проводило ДП "Донецька залізниця" свою господарську діяльність на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, визначених у затвердженому КМУ переліку та, відповідно, з`ясувати, чи не отримав правонаступник - Залізниця більше зобов`язань, ніж мав його правопопередник - ДП "Донецька залізниця".

14.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 скасовано в частині стягнення пені та відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства щодо стягнення 47 656 150, 80 грн пені за порушення строків повернення суми кредитів та 4 965 173, 76 грн пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом. Суд апеляційної інстанції також змінив рішення суду в частині розподілу судових витрат, здійснив частковий поворот виконання рішення та розподіл судових витрат.

15.          Суд апеляційної інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин в частині нарахування пені за прострочення сплати тіла кредиту підлягає застосуванню мораторій, встановлений статтею 2 Закону №1669-VII, оскільки:
-          відповідач є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з 21.10.2015, яке провадило свою діяльність на території Донецької області, на території антитерористичної операції;
-          господарська діяльність як попередника, так і правонаступника здійснювалися/здійснюються на території проведення антитерористичної операції;
-          положеннями Закону №1669-VII не передбачено обов`язкового постійного здійснення господарської діяльності на території проведення антитерористичної операції, як умови звільнення від нарахування штрафних санкцій, тоді як достатньо факту реєстрації та здійснення господарської діяльності на відповідній території у період з 14.04.2014;
-          реєстрація Залізниці в місті Києві не спростовує того факту, що ДП «Донецька залізниця» здійснювало господарську діяльність, яка наразі здійснюється Залізницею в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на території проведення антитерористичної операції;
-          у розумінні положень статті 58 Конституції України приписи статті 2 Закону №1669-VII щодо заборони нарахування пені з 14.04.2014 мають ретроспективну дію для спірних правовідносин та не містять жодних виключень щодо їх незастосування;
-           щодо відмови в частині вимог про стягнення пені на проценти за користування кредитом суд керувався висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 905/1585/15, від 04.09.2018 у справі № 905/2424/17, від 27.08.2019 у справі № 905/2746/16, від 12.11.2019 у справі № 905/86/15, від 24.09.2020 у справі № 905/2852/16, що за своєю правовою природою сплата процентів є складовою основного зобов`язання за кредитним договором, а відтак мораторій на нарахування пені, передбачений Законом, застосовується і до вимог про стягнення пені, нарахованої на несвоєчасну сплату процентів;
-          висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.12.2020 у справі №910/3262/16, не підлягають врахуванню, оскільки, вони суперечать раніше висловленому Верховним Судом висновку, викладеному у зазначених вище постановах, а ухвалюючи постанову від 10.12.2020 суд касаційної інстанції не відступив від попередніх висновків.

16.          29.09.2022 позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, залишити рішення суду першої інстанції в силі та відмовити у задоволенні заяви відповідача про поворот виконання рішення суду першої інстанції.

17.          03.10.2022 скаржник надіслав до Суду доповнення до касаційної скарги.

18.          Підстави касаційного оскарження:

-          неправильне застосування норми статті 2 Закону №1669-VII без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у пункті 105.3 постанови від 10.12.2020 у справі №910/3262/16, що мораторій на нарахування пені та штрафів поширюється лише на нарахування штрафних санкцій на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями, а не пені за несвоєчасне повернення процентів а також висновків щодо необхідності враховувати останню позицію суду касаційної інстанції, що є підставою касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України;
-          суд застосував норму статті 2 Закону №1669-VII, яка не підлягала застосуванню, оскільки у справі, що переглядається, прострочення виконання основного зобов`язання за кредитними договорами допустила саме Залізниця; на момент правонаступництва у ДП "Донецька залізниця" не існувало затвердженого КМУ переліку населених пунктів, де проводилася (проводиться) антитерористична операція, а також не існувало прострочення з виконання основного зобов`язання за кредитними договорами, тому Залізниця не могла отримати право бути звільненою від відповідальності. Висновок Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах відсутній, що є підставою касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України;
-          неправильне застосування норми статті 2 Закону №1669-VII у системному зв`язку з нормами частини першої статті 93 ЦК України, пункту 9 частини першої статті 1 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", оскільки суд не врахував, що місцезнаходження суб`єкта господарювання (юридичної особи), інформація про яке міститься в ЄДРПОУ, фактично, не є тотожним місцю провадження господарської діяльності. Висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах відсутній, що є підставою касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України;
-          суд зробив помилковий висновок, що для застосування норми статті 2 Закону №1669-VII достатнім є факт реєстрації та здійснення господарської діяльності на відповідній території у період з 14.04.2014. Такий висновок суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26.07.2018 у справі №908/981/17, що встановлена законом заборона щодо нарахування штрафів та пені за кредитними зобов`язаннями може мати місце лише за період, коли відповідна особа провадить (провадила) свою господарську діяльність на території населених пунктів, де здійснюється антитерористична операція;
-          порушення норм статей 7, 13, 14, 73-76, 86, частини п`ятої статті 310 ГПК України, оскільки не виконано вказівки (висновки) Верховного Суду, викладені у постанові від 10.08.2022 у цій справі, і не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, чи позичальник - ДП "Донецька залізниця" здійснювало свою господарську діяльність на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, що впливає на правильність застосування норми статті 2 Закону №1669-VII. Наведене є підставою касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 4 частини другої статті 287, пунктом 4 частини третьої статті 310 ГПК України; 
-          суд порушив норми частини другої статті 74, статті 81, частини першої статті 267 ГПК України, оскільки неправомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів (фінансову звітність ДП "Донецька залізниця" за 2016 рік, наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України №512-Ц/од від 30.11.2015 року про припинення господарської діяльності ДП "Донецька залізниця") з метою з`ясування обставин здійснення господарської діяльності у спірний період. Наведене є підставою касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 4 частини другої статті 287, пунктом третім частини третьої статті 310 ГПК України;
-          суд порушив норми частини п`ятої та шостої статті 333 ГПК України, оскільки здійснив поворот виконання рішення шляхом стягнення 50 682 908,97 грн за відсутності документів, які підтверджують факт списання відповідних коштів з рахунку боржника та отримання стягувачем. Платіжна вимога про перерахування коштів на рахунок органу ДВС не є доказом виконання вказаної вимоги боржником та отримання їх стягувачем. Окрім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що стягувачу може бути повернута лише різниця між стягнутою сумою за судовим рішенням (включаючи 3 % річних, нарахованих на тіло кредитів та проценти), та скасованою частиною цього рішення, а саме у розмірі 39 797 310.80 грн. Висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах відсутній, що є підставою касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

19.          07.11.2022 до суду касаційної інстанції від Залізниці надійшов відзив на касаційну скаргу. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить закрити касаційне провадження на підставі пункту шостого частини першої статті 231 ГПК України, оскільки 03.10.2022 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесений запис про припинення юридичної особи - Товариства.

20.          Щодо суті касаційної скарги Залізниця просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на те, що:

-          зобов`язання ДП "Донецька залізниця" за кредитними договорами є неподільним згідно з універсальним правонаступництвом, а отже є основним для його правонаступника, тому висновок, що дія Закону № 1669-VII поширюється лише на нарахування штрафних санкцій на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями є помилковим;
-          зміст статті 2 Закону № 1669-VII спростовує твердження скаржника, що на момент правонаступництва не існувало затвердженого КМУ переліку населених пунктів, де провадилась (проводиться) антитерористична операція, оскільки право бути звільненим від сплати пені та/або штрафів виникло на підставі Закону, а затверджений КМУ перелік населених пунктів визначає територіальність застосування такого права;
-          позивач помилково ототожнює територію проведення АТО/ООС з непідконтрольною територією, вважаючи, що положення статті 2 Закону № 1669-VII розповсюджуються лише на територію, яка тимчасово окупована підконтрольним росії озброєним терористичним формуванням;
-          нарахування пені банками та іншими фінансовими установами забороняється, а нарахована пеня підлягає скасуванню у двох випадках: віднесення відповідних населених пунктів до переліку, де проводилась антитерористична операція та у разі, якщо юридичні особи проводять або провадили господарську діяльність на такій території;
-          відповідач є правонаступником ДП "Донецька залізниця", яке провадило свою діяльність на території Донецької області, тобто на території проведення антитерористичної операції;
-          наявність залізничної інфраструктури на територіях, на яких проводиться антитерористична операція у Донецькій, Луганській та частині Харківської області є загальновідомим фактом, який відповідно до частини третьої статті 75 ГПК України не потребують доказування;
-          на час кредитування до 21.10.2015 зобов`язаною особою за кредитними договорами було ДП "Донецька залізниця", яке здійснювало свою діяльність у пільговій для нарахування штрафних санкцій зоні, тому заборона банку нараховувати пеню та/або штрафи розповсюджується і на правонаступника;
-          наявність обов`язку правонаступника здійснити погашення заборгованості за кредитними договорами не звільняє банк чи фінансову установу від виконання обов`язку скасувати позичальнику нараховану пеню та/або штрафи;
-          стягнення з Залізниці пені у розмірі 50 682 908,97 грн підтверджується платіжною вимогою №68709373/1 від 21.02.2022, яка виконана банком 22.02.2022, тому аргументи скаржника щодо порушення статті 333 ГПК України є необґрунтованими;
-          аргументи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права зводиться лише до цитування ГПК України без належного обґрунтування;
-          з 03.10.2022 цивільна правоздатність Товариства припинилася у зв`язку з його ліквідацією. Правовідносини в частині стягнення пені не допускають правонаступництва, що відповідно до пункту шостого частини першої статті 231 ГПК України є підставою для закриття касаційного провадження у справі.

21.          Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.

22.          Верховний Суд у постановах від 04.06.2018 у справі № 905/2424/17 від 27.08.2019 у справі № 905/2749/16 погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для нарахування відповідачу та стягнення з нього пені на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, оскільки місцезнаходженням відповідача є територія проведення антитерористичної операції, а Законом №1669-VII встановлено мораторій щодо нарахування юридичним особам, які зареєстровані на території населених пунктів, які знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції, пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики. Суди відмовили у стягненні пені за прострочку сплати основної суми кредиту та за прострочку сплати процентів, керуючись нормою статті 2 Закону №1669-VII.

23.          Також Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій у справі № 905/86/15 (постанова від 12.11.2019) в частині відмови у стягненні пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом, враховуючи норми статті 2 Закону №1669-VII.

24.          Водночас у пункті 105.3 постанови від 10.12.2020 Верховного Суду у справі №910/3262/16 викладено протилежний висновок, що дія Закону №1669-VII поширювалась лише на нарахування штрафних санкцій на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями.

25.          Верховний Суд вважає за необхідний відступити від висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 10.12.2020 у справі №910/3262/16 щодо поширення частини першої статті 2 Закону №1669-VII лише на нарахування штрафних санкцій на основну суму заборгованості (тіло кредиту) за кредитними зобов`язаннями з огляду на таке.

26.          Положення про кредит урегульовано § 2 Глави 71 ЦК України.

27.          За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

28.          Отже, за кредитним договором у позичальника виникає зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами. Цьому зобов`язанню позичальника відповідає право кредитодавця вимагати повернення кредиту та сплати процентів.

29.          З огляду на приписи частини другої статті 1056-1 ЦК України в кредитному договорі як істотні умови мають бути визначені розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок сплати процентів.

30.          Конституційний Суд України у справі за конституційною скаргою Акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" щодо відповідності Конституції України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України у рішенні від 22.06.2022 № 3-188/2020(455/20) вказав, що проценти за користування кредитом - це певна грошова сума, яку позичальник має сплатити кредитодавцеві за умовами кредитного договору, а кредитодавець відповідно має право вимагати сплати йому такої суми грошових коштів (процентів). Це право вимоги на отримання процентів за користування кредитом належить до майнових прав і підлягає вираженню в грошовому еквіваленті (абзац сьомий підпункту 6.2. пункту 6 мотивувальної частини рішення).

31.          Крім того, Конституційний Суд України у абзаці п`ятому пункту 7 рішення також зробив висновок, що проценти, про які йдеться в приписах статті 1048 Кодексу, є складовим елементом плати за надану позику/кредит, що разом з основною сумою позики/кредиту становить загальну суму боргу, яку боржник повинен сплатити через визначений час після отримання позики/кредиту.

32.          Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1669-VII забороняється нарахування пені на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

33.          До зобов`язання за кредитним договором, зокрема, відноситься і зобов`язання зі сплати процентів, що прямо слідує з положень частини першої статті 1048, частини першої статті 1054 та статті 1056-1 ЦК України.

34.          Верховний Суд вважає, що проценти за користування кредитом є зобов`язанням за кредитним договором та є складовим елементом плати за наданий кредит, що разом із тілом кредиту становлять загальну суму боргу і охоплюються поняттям "основна сума заборгованості із зобов`язань за кредитом", визначеним частиною першою статті 2 Закону №1669-VII. А тому підстави для нарахування пені на прострочену заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом відсутні.

35.          Враховуючи викладене, з метою забезпечення єдності судової практики щодо застосування норми статті 2 Закону №1669-VII, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку колегії суддів Касаційного господарського у складі Верховного Суду з іншої палати, викладеного у пункті 105.3 постанови від 10.12.2020 у справі № 910/3262/16 (на який посилається скаржника та який не враховано судом апеляційної інстанції), що дія Закону №1669-VII не поширюється на стягнення пені за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитом, а поширюється лише на нарахування штрафних санкцій на основну суму заборгованості (тіло кредиту).

36.          Відповідно до частини 2 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/23042/16 разом із касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                          І. Кондратова

Судді                                                                                                    Г. Вронська

                                                                                                    Н. Губенко