П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/1024/22 
                                                                                         Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк М.М. 
                                                                      Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 
14 грудня 2022 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Смілянця Е. С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (ГУ ДПС у Житомирській області), в якому просив:
-визнати бездіяльність ГУ ДПС у Житомирській області, що полягає у нескасуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-198058-51 від 24.02.2021 ГУ ДПС у Житомирській області про сплату боргу із ЄСВ у сумі 38768 грн. 33 коп., нарахованого ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, протиправною;
-скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-198058-51 від 24.02.2021 ГУ ДПС у Житомирській області та борг із ЄСВ у сумі 38768,33 грн., нарахований ГУ ДПС у Житомирській області ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, помилково.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального  та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що у відповідності до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 20.09.2006 зареєстрований як фізична особа-підприємець та до 24.12.2021 перебував на обліку  як платник податків. Підприємницьку діяльність здійснював за загальній системі оподаткування та був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно витягу з інтегрованої картки платника податків, станом на 31.01.2021 за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 38768,33 грн.
24.02.2021 ГУ ДПС у Житомирській області на підставі даних інформаційної системи прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-198058-51-У з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 38768,33 грн.  
Вважаючи вказану вимогу протиправною ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не виконувались належним чином вимоги закону щодо своєчасності сплати єдиного внеску, в зв`язку з чим ГУ ДПС у Житомирській області винесено спірне рішення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон № 2464-VI).
За визначеннями, наведеними у пунктах 2,6 частини першої статті Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі-єдиний внесок)-консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка-сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом
П.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).
У п.1 ч.2 ст. 6 Закону № 2464-VI закріплено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування,-на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (ст.7 Закону № 2464-VI)
Відповідно до п.11 ст.9 Закону № 2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
За приписами частин 1,3 та 4 ст.25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Інструкція № 449).
Згідно з підпунктом 1 пункту 2 Розділу IV Інструкції № 449 сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України (далі-органи Казначейства), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.
За порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону (п. 1, 2 Розділу VII Інструкції № 449).
Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що законодавцем покладено на фізичних осіб-підприємців, які знаходяться на спрощеній системі оподаткування обов`язок щодо своєчасної сплати єдиного соціального внеску. В свою чергу, несплата чи несвоєчасна сплата таких платежів передбачає застосування контролюючим органом до такої особи штрафу та пені.
Так, з матеріалів справи з`ясовано, що 24.02.2021 відповідачем відносно позивача винесено вимогу №Ф-198058-51 про сплату недоїмки в розмірі 38768,33 грн., штраф-0 грн., пеня-0 грн.  
В той же час, як слідує із наявного в матеріалах справи листа ГУ ДПС у Житомирські області від 31.12.2021 №4017/06-30-03-11, відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації "Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність" обліковується недоїмка, яка виникла за рахунок нарахувань:  01.10.2013 обліковується заборгованість у сумі 4010,30 грн. (передано з ПФУ); 10.06.2014 зменшено щоквартальних нарахувань на суму 3030,71 грн. (недоїмка 979,59 грн.); 09.02.2018 нараховано суму єдиного внеску за 2017 рік-8448 грн. (недоїмка 9427,59 грн.); 19.04.2018  нараховано суму єдиного внеску за січень-березень 2018 року на суму 2457,18 грн. (недоїмка 11884,77 грн.); 19.07.2018  нараховано суму єдиного внеску за квітень-червень 2018 року 2457,18 грн. (недоїмка 14341,95 грн.); 19.10.2018 нараховано суму єдиного внеску за липень-вересень 2018 року 2457,18 грн. (недоїмка 16799,13 грн.); 21.01.2019  нараховано суму єдиного внеску за жовтень-грудень 2018 року 2457,18 грн. (недоїмка 19256,31 грн.); 19.04.2019 нараховано суму єдиного внеску за січень-березень 2019 року 2754,18 грн. (недоїмка 22010,49 грн.) ; 19.07.2019  нараховано суму єдиного внеску за квітень-червень 2019 року 2754,18 грн. (недоїмка 24764,67 грн.) ; 21.10.2019  нараховано суму єдиного внеску за липень-вересень 2019 року 2754,18 грн. (недоїмка 27518,85 грн.) ; 20.01.2020 нараховано суму єдиного внеску за жовтень-грудень 2019 року 2754,18 грн. (недоїмка 30273,03 грн.).
Отже, із розрахунку даного відповідачем вбачається, що до суми недоїмки, відображеної в оскаржуваній вимозі ввійшла сума боргу, відомості про який передано Державній фіскальній службі України після 01.10.2013 органами Пенсійного фонду України.
Так, станом на дату реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем (20.09.2006) органом, уповноваженим відповідно до Закон №2464-VI вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом був Пенсійний фонд України.
У зв`язку з набранням чинності Законів України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №404-VII від 04.07.2013 та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №406-VII від 04.07.2013 податкові органи розпочали з 01.10.2013 адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
При цьому, відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №406-VII, процедури адміністрування, які здійснюють органи доходів і зборів, встановлені цим Законом, поширюються на періоди до набрання чинності цим Законом. Заходи адміністрування органами доходів і зборів здійснюються не раніше дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи". Органи Пенсійного фонду України продовжують адмініструвати єдиний внесок у частині завершення процедур такого адміністрування.
Відтак саме ці органи повинні закінчити усі наявні на день набрання чинності Законом №406-VII процедури (перевірки, узгодження їх результатів та вимог про сплату боргу, оскарження рішень про застосування пені та фінансових санкцій, стягнення недоїмки, тощо), оскільки законодавством не передбачено правонаступництва органами доходів і зборів (податковими органами) в частині обов`язків управлінь Пенсійного фонду України щодо контролю за сплатою єдиного внеску за періоди, в яких останні здійснювали адміністрування цього обов`язкового платежу.
За таких обставин, у податкового органу були відсутні підстави для прийняття рішень та вимог щодо сплати недоїмки по єдиному внеску до 01.10.2013.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 березня 2019 року у справі №813/8164/14.
Вказане свідчить, що відповідачем безпідставно внесено до сум боргу при розрахунку недоїмки,   заборгованості з єдиного внеску, що утворився до 01.10.2013.
Водночас, суд позбавлений можливості самостійно обрахувати суми боргу за виключенням періоду до 01.10.2013, а тому вважає за необхідне скасувати оскаржувану вимогу у повному обсязі.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що податковий орган не позбавлений права провести перерахунок зобов`язань з єдиного соціального внеску, без вищезазначеного періоду, у порядку та на умовах визначених вимогами чинного законодавства.
Разом з тим, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання позивача на п.2-4 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України в редакції Закону України №1072 від 04.12.2020  "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України  щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою  запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 SARS- CoV-2" як на підставу для скасування оскаржуваної податкової вимоги, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, за вказаною правовою нормою передбачено списання без подання відповідної заяви платником податків податкового боргу, сукупний розмір якого за усіма податками і зборами не перевищує 3060 грн., тоді як згідно оскаржуваної податкової вимоги за ОСОБА_1 рахується податковий борг в розмірі 38768,33 грн. Не містять матеріали справи і відомостей про подання останнім до контролюючого органу заяви про списання  податкового боргу. 
За вищезазначених обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом визнання протиправною та скасування оскаржуваної вимоги.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі дослідив всі фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для його скасування.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями ч.7 ст.139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Ст.132 КАС України встановлено, що до судових витрат належать витрати на сплату судового збору.
Згідно наявних в матеріалах справи квитанції №69 від 11.01.2022 за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 744,30 грн., а згідно квитанції № 1 від 09.09.2022 за подання апеляційної скарги-1488,60 грн., а тому відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає 1116,45 грн. (2232,90 грн./2). 
Керуючись ст.ст.242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-198058-51 від 24.02.2021 Головного управління ДПС у Житомирській області у розмірі  38768,33 грн. 
В решті позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській  області судові витрати в розмірі 1116,45  грн.     

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сторчак В. Ю.    Смілянець Е. С.