Номер провадження: 22-ц/813/1596/22 
Справа № 522/23539/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.11.2022                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,        
за участю секретаря - Хухрова С.В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року у складі судді Домусчі Л.В.,
в с т а н о в и в:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивач зі своєю родиною з 1989 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 42,20 кв.м. Житловий будинок, в якому знаходиться зазначена квартира, перебуває на балансі КП «ЖКС «Порто-Франківський». Особистий рахунок на користування вказаною квартирою відкритий на ім`я позивача. Також у вказаній квартирі зареєстровані: колишній чоловік позивача, відповідач по справі, ОСОБА_2 , донька позивача ОСОБА_3 та онука позивача ОСОБА_4 . У 1995 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, після чого сторони припинили сімейні відносини, однак він продовжував іноді проживати в спірній квартирі. Але, у липні 2015 року відповідач пішов з квартири, забравши добровільно всі свої речі, сказавши що пішов до іншої жінки, став проживати окремо, та з того часу місце проживання відповідача позивачу не відоме. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано  ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року в задоволені заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення відмовлено, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року було ухвалено не в заочному, а у загальному порядку.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що про наявність судового спору та розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 йому не було відомо, не було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі, судові повістки йому також не були вручені, рішення про справі також не надсилалося. При розгляді справи не було з`ясовано коло осіб, які можуть брати участь у справі, а саме до участі у справі не було залучено Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано ще в 1995 році, але вони продовжували проживати разом до липня 2015 року, а та обставина, що відповідач самостійно забравши свої речі, пішов з квартири в липні 2015 року не відповідає дійсності, оскільки вони з позивачем проживали однією сім`єю до кінця 2017 року. У зв`язку з тривалою хворобою ОСОБА_2 04 вересня 2017 року безстроково встановлена третя група інвалідності. Позивач постійно створювала сварки, виганяла його з квартири, створювала неможливі умови спільного проживання у квартирі, а оскільки відповідач хворів, і в зв`язку з його захворюванням йому заборонено хвилюватися, тому він уникаючи сварок тривалий час проживав у родичів та на теперішній час вимушений знімати житло. Іншого житла, крім квартири АДРЕСА_2 в нього не має.
29.07.2022 від ОСОБА_3 надійшла заява в якій остання просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, також просила здійснювати розгляд справи без її участі.
12.10.2022 позивач надав відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідач та його представник в судове засідання 01.11.2022 не з`явилися, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, причини неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює останній перешкоди у здійсненні правомочностей у вільному володінні та користуванні квартирою, та вона несе тягар щодо вимушеної оплати за утримання квартири (комунальні послуги) за відповідача. Відповідач відсутній за даним місцем реєстрації понад півтора роки. Причин щодо перешкоджання у користуванні квартирою відповідачу судом не виявлено.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції про з огляду на наступне.
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге факт відсутності відповідача без поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 27.09.1995 року було розірвано.
ОСОБА_5 з 1989 року постійно проживав в квартирі АДРЕСА_2 , на підставі ордеру на житлове приміщення №10207 серії БО від 24.11.1989 року, який видано на підставі рішення комісії Бюро обміну житловими приміщеннями Одеського міськвиконкому від 22.11.1989 року. 
Житловий будинок, в якому знаходиться зазначена квартира, перебуває на балансі КП «ЖКС «Порто-Франківський». 
Особистий рахунок на користування вказаною квартирою відкритий на ім`я позивача ОСОБА_1 . 
У вказаній квартирі зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , донька позивача - ОСОБА_3 та онука позивача- ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою №403 випискою із домової книги про склад сім`ї від 07.12.2017 року.
Після розірвання шлюбу сторони припинили сімейні відносини, проте продовжували проживати в спірній квартирі. 
Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 20.02.2018 року, а також пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , наданих суду першої інстанції, ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2015 року.
Також в матеріалах справи наявний Акт про не проживання ОСОБА_2 від 07.12.2017 року, затверджений начальником КП «ЖКС «Порто-Франківський».
Згідно з листом Одеської дирекції ПАТ «Укрпошта» за №07-81-1023 від 24.07.2018 року у період з 13.07.2017 року по 13.12.2017 року на ім`я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 , в надходженні та видачі рекомендована кореспонденція не значиться.
Відповідно до листа КУ «Міська лікарня №5» від 19.07.2018 з 13.06.2017 по 13.12.2017 у книзі записів викликів додому за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 викликів додому не зареєстровано.
Позивач зазначає, що в липні 2015 року відповідач пішов з квартири, став проживати окремо, та з того часу місце проживання ОСОБА_1 позивачу не відомо.
Відповідач вказував про те, що проживав разом з позивачем однією сім`єю до кінця 2017 року та так як позивач постійно створювала сварки, він за станом здоров`я, уникаючи сварок почав проживати окремо.
Отже, відповідач визнає факт свого непроживання в квартирі понад 6 місяців поспіль, проте посилається на те, що його відсутність спричинена поважними причинами, які полягали у здійсненні позивачем перепон щодо проживання ним у квартирі.
Водночас, останнім не надано доказів того, що позивачем порушувалось його право на житло, що позивач чинив відповідачу перешкоди у доступі до житлового приміщення, та те, що відповідач звертався до правоохоронних органів із заявою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що судові повістки - повідомлення про розгляд справи направлялися судом на адресу реєстрації відповідача повернуті до суду з відміткою пошти "адресат не проживає", інші відомості щодо місця перебування відповідача не відомі, отже слід вважати належним повідомленням про розгляд справи відповідача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 23.11.2022

Головуючий:                                                                                      

            Судді: