Справа № 146/463/21
Провадження № 22-ц/801/1481/2022
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року	Справа № 146/463/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Берегового О.Ю. (судді - доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Самара Василя Олександровича на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 червня 2022 року, ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Скаковської І.В., дата складення повного тексту рішення 20 червня 2022 року,

встановив:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 грудня 2020 року приблизно о 09:00 год ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Рено Меган», не вибрав безпечної швидкості руху та не дотримавшись безпечної дистанції, допустив зіткнення з належним їй на праві власності автомобілем «Део Ланос», внаслідок чого належний їй автомобіль отримав механічні пошкодження.
Відповідно до автотоварознавчого експертного дослідження № 51/Д- 20 від 21 грудня 2020 року матеріальні збитки становлять 49554,53 грн.
НАСК «Оранта», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, відшкодувала матеріальну шкоду в розмірі 13172,5 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому вона просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 28882,03 грн. матеріальної шкоди та 30000,00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати.
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданої матеріальної шкоди в розмірі 28882,03 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 908 грн.
В задоволенні витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в силу ст. 1194 ЦК України у відповідача виник обов`язок зі сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)..
При цьому відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 30000,00 грн. моральної шкоди, суд вказав на відсутність будь-яких належних і допустимих доказів підтвердження факту заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
Поряд з цим, відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу місцевий суд вказав на відсутність договору про надання правової допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), які виконані адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє можливості суд надати оцінку розміру понесених позивачем витрат на таку правничу допомогу, її дійсності, необхідності і розумності.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Самар Василь Олександрович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також провести розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що експертне дослідження № 51/Д-20 від 21 грудня 2020 року проведене та складене експертом дія свідоцтва якого закінчилась. Водночас звертає увагу на те, що відповідно до дослідження № АВ7489 СА-2 від 24 грудня 2020 року завданий позивачеві збиток, в результаті пошкодження автомобіля складає значно меншу суму ніж визначена в попередньому дослідженні. При цьому вказана сума не заперечувалась позивачем та була отримана останньою від СК «Оранта». Крім цього вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, зокрема, на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 (позивач по справі) є власником транспортного засобу «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.10)
Постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 січня 2021 року (справа № 146/1313/20) встановлено, 10 грудня 202 року о 09 год. 00 хв. в смт. Томашпіль ОСОБА_2 (відповідач по справі) керував автомобілем «Рено Меган» не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався дистанції, не впорався з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем «Део Ланос», що призвело до ДТП та механічного пошкодження транспортного засобу. Вказаною постановою визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн (а.с.8).
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта»» за полісом № АР 8301785 (а.с. 13).
Відповідно до висновку експертного дослідження за результатами визначення матеріального збитку завданого КТЗ № 51/Д/20 від 21 грудня 2020 року, матеріальний збиток, завданий власнику легкового автомобіля «DAEWOO LANOS», держномер НОМЕР_2 , 2008 року виготовлення пошкодження при ДТП, згідно розрахунків складає 40554,53 грн. (а.с. 30).
Згідно з дослідженням № АВ 7489 СА - 2 від 24 грудня 2020 року, зроблено висновок, що згідно умов договору страхування , матеріальний збиток, визначений на підставі Протоколу огляду автомобіля, завданий власникові КТЗ ZAZ LANOS держномер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, складає 14672,46 грн. (а.с. 14-16).
Згідно розрахунку страхового відшкодування від 4 лютого 2021 року сума страхового відшкодування становить 13172,46 грн (а.с.13).
Відповідно до страхового акта № ОЦВ -20-02-41105/1 від 05 лютого 2021 року сума страхового відшкодування становить в розмірі 13172,46 грн (а.с.13 зв.)
10 лютого 2021 року ОСОБА_1 отримала 13172,50 грн. від «НАСК «Оранта», що підтверджується квитанцією (а.с. 11).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що виплаченого їй страхового відшкодування не вистачило для покриття завданих збитків, отже решту збитків має відшкодувати винуватець ДТП, тобто відповідач.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Частиною першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.
Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.
Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Такі висновки вбачаються з постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі №14-176цс18, а також відображено в постанові ВС від 26 червня 2019 року у справі №712/7242/16-ц.
Як вбачається з матеріалів вказаної справи позивачці було виплачено у якості страхового відшкодування матеріальної шкоди від пошкодження їй транспортного засобу 13172,46, що підтверджується відповідною квитанцією від 10 лютого 2021 року (а.с. 11) у той час як ліміт відповідальності вказаного страховика за договором страхування № АР 8301785 від 02 липня 2020 року відповідача в цій справі за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 130 000 грн., відтак, у межах цієї суми, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди мають пред`являтися саме до страховика цивільної відповідальності винуватця ДТП, а не до самої особи, винної у вчиненні відповідного правопорушення.
Помилковими є висновки місцевого суду, що різниця між розміром збитків та виплаченим страховим відшкодуванням відшкодовується за рахунок винуватця ДТП, з посиланням на відповідну практику ВС, оскільки такий порядок відшкодування можливий лише в разі не покриття лімітом відповідальності страховика винуватця ДТП завданої потерпілій особі матеріальної шкоди, що за обставин цієї справи не мало місця.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі про відшкодування матеріальної шкоди заявлені до неналежного відповідача (до винуватця ДТП, а не до страховика цивільної відповідальності винуватця ДТП), у зв`язку із чим вказані позовні вимоги не підлягають до задоволення.
При цьому питання про обґрунтованість заявленої до стягнення суми має вирішуватися судом при розгляді позовних вимог, заявлених саме до належного відповідача, тобто до особи, яка за законом несе зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної потерпілій в ДТП особі внаслідок пошкодження її майна.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Статтею 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлена франшиза. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1).
Відповідно до статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6).
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору страхування № АР 8301785 від 02 липня 2020 року за яким застрахована цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП, сума франшизи визначена розміром 1500,00 грн.
З огляду на викладене та з урахуванням того, що сума франшизи розміром 1500,00 грн. не відшкодована страхувальником, вона підлягає стягненню із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.
Щодо моральної шкоди, то апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, згідно із якою в силу ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів підтвердження факту заподіяння позивачці фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
Отже, обставини на які посилається сторона позивача в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатила судовий збір в розмірі 1816,00 грн. (а.с. 1-2).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню лише в частині стягнення матеріальної шкоди, зокрема, франшизи 1500,00 грн, що становить 2,55% від заявлених, тому на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 46,31 грн.
Поряд з цим, відповідачем ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплачено судовий збір в розмірі 2724,00 грн, що документально підтверджено платіжним дорученням (с. 177а).
Оскільки апеляційна скарга представника відповідача  ОСОБА_2 адвоката Самара Василя Олександровича задоволена на 97,45% від заявлених, тому, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 2654,54 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_2 адвоката Самара Василя Олександровича задовольнити частково.
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 франшизу в сумі 1500,00 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 46,31 грн. за подачу позовної заяви.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 2654,54 грн. за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                                О.С. Панасюк
       
               Т.М. Шемета