ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 947/4324/20
провадження № 51-5418км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_4,
суддів                                                                       ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
за участю:
секретаря судового засідання                             ОСОБА_7,
прокурора                                                                ОСОБА_8,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                                ОСОБА_9,
засудженого                                                            ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019160480004280 (далі - ЄРДР), за обвинуваченням
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в цьому ж місті ( АДРЕСА_2 ), раніше судимого: 22 січня 1999 року Врадіївським районним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 101 Кримінального кодексу України (далі - КК) у редакції 1960 року 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років; 14 квітня 2006 року Апеляційним судом Одеської області за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, 14 вересня 2018 року звільненого у зв`язку з відбуттям покарання;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 
ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_1 строк його попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме з 11 грудня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч. 5 ст. 72 КК) до набрання вироком законної сили.
Суд вирішив питання щодо речових доказів та судових витрат у провадженні.
За вироком суду  ОСОБА_1  визнано винуватим у тому, що він 11 грудня 2019 року 
в нічний час (більш точний час не встановлено), перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні кухні, реалізуючи злочинний умисел на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_2 , який виник під час сварки з останнім на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, тримаючи у правій руці кухонний ніж, умисно завдав ОСОБА_2 численних тілесних ушкоджень. Від спричинених ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, а саме: сліпих проникаючих у грудну та черевну порожнину колото-різаних поранень грудної клітки і живота з ушкодженням правої та лівої легень, перикарда, серця, великого сальника, печінки, діафрагми, тонкої кишки і брижі тонкої та товстої кишок, 
ОСОБА_2 помер на місці події. Безпосередньою причиною смерті була гостра крововтрата. 
Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. 
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_1 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Захисник стверджує про порушення права засудженого ОСОБА_1 на захист через те, що під час досудового розслідування та судового розгляду всупереч вимогам ч. 1 ст. 384 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ОСОБА_1 як  підозрюваному та обвинуваченому не було роз`яснено права на суд присяжних. Зазначає, що у протоколі роз`яснення обвинуваченому положень ст. 31 КПК відсутній підпис 
ОСОБА_1 , що, на переконання захисника, свідчить про необізнаність обвинуваченого 
зі своїм правом на розгляд кримінального провадження судом присяжних. 
Захисник наполягає на тому, що апеляційний суд, пославшись на заяву обвинуваченого ОСОБА_1 про відмову від суду присяжних на спростування аналогічних доводів апеляційної скарги, не перевірив доводів сторони захисту про те, що ця заява була зроблена під впливом та з порушенням чинного законодавства.
Захисник стверджує, що засудженому не було надано можливості ознайомитися 
з висновками експертиз, звукозаписами судових засідань та не надано на його прохання копій зазначених звукозаписів, копій протоколів допиту свідків, потерпілої та копій висновків експертних досліджень, а копію вироку всупереч ч. 6 ст. 376 КПК засудженому надіслано поштовим повідомленням. 
Вказує також про порушення права засудженого на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, позаяк апеляційний суд відмовив засудженому в наданні технічних носіїв інформації, де зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, 
а також відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відтворення вказаних звукозаписів. На думку захисника, це свідчить про те, що в матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, що згідно з п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК є підставою для скасування судового рішення. 
На думку захисника, було порушено право засудженого знати, у чому він обвинувачується, визначене ст. 42 КПК. У порушення вимог ст. 374 КПК за формулюванням обвинувачення, викладеного в мотивувальній частини вироку, не можна відмежувати за встановленими судом фактичними обставинами інкриміноване умисне вбивство від інших видів убивств, зокрема, вчинюваних за пом`якшуючих обставин, що в підсумку вплинуло на правильність визначення ступеня суспільної небезпечності вчиненого засудженим діяння та індивідуалізації покарання.
У касаційній скарзі також наведено доводи про порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК апеляційним судом через відмову в задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження протоколу проведення слідчого експерименту від 12 грудня 2019 року, як на підставу для чого сторона захисту вказувала на те, що суд першої інстанції не повністю його дослідив, а саме не переглянув відеозапису слідчого експерименту, у зв`язку з чим, на думку сторони захисту, цей доказ слід вважати недопустимим.
Сторона захисту припускає, що відеозапис слідчого експерименту та аудіозапис судових засідань суду першої інстанції був пошкоджений, що унеможливило їх відтворення 
в судовому засіданні. 
Захисник також наводить доводи про те, що досліджені в судовому засіданні докази, зокрема, показання свідків та висновки експертів, не доводять винуватості ОСОБА_1 
у вчиненні інкримінованого злочину, є неналежними, недопустимими та недостовірними, 
а висновок суду про винуватість засудженого у вироку суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на припущеннях. 
Стверджує, що місцевий суд в порушення приписів ч. 4 ст. 95 КПК поклав в основу обвинувального вироку показання підозрюваного ОСОБА_1 , надані під час слідчого експертименту, де той визнав свою вину та розказав про обставини вчинення злочину. Натомість під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_1 відмовився від цих показань, заявивши, що інкримінований йому злочин вчинила його дружина ОСОБА_3 
і він навмисно ввів в оману слідчі органи на досудовому розслідуванні, де визнав вину для того, щоб його дружина не була покарана за скоєне. 
Захисник звертає увагу, що засуджений звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, за якою було розпочато досудове слідство. Сторона захисту поінформувала про це апеляційний суд та просила витребувати з поліції відомості щодо результатів досудового слідства, проте 
у задоволенні такого клопотання суд відмовив, на його думку, безпідставно. 
У касаційній скарзі також наведено доводи про наявність підстав для скасування оскарженого судового рішення місцевого суду з огляду на положення пунктів 2-4 ч. 1 
ст. 409 КПК, що залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції.
На думку захисника, суд неправильно застосував п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки ОСОБА_1 не скоював інкримінованого йому кримінального правопорушення. Отже, суд мав закрити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, проте безпідставно визнав засудженого винуватим, а апеляційний суд не усунув вказаного порушення. 
Позиції учасників судового провадження
У засіданні суду касаційної інстанції захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу 
та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив оскаржені судові рішення залишити без зміни. 
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час 
і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла таких висновків.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення 
та особі засудженого. 
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до 
ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Визнавши ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, суд першої інстанції виходив з того, що, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_1 своєї вини, його винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні підтверджується показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, а також письмовими доказами, наведеними у вироку, які суд оцінив у їх взаємозв`язку на предмет належності, достовірності та допустимості. Дослідивши докази, покладені в обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_1 , суд дійшов умотивованого висновку про те, що вони у своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують встановлені судом обставини вчиненого ОСОБА_1 кримінального правопорушення.
Серед доказів винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину 
суд зазначив протокол проведення слідчого експерименту з флешнакопичувачем від 
12 грудня 2019 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 відтворив події, 
які відбулись 11 грудня 2019 року, та вказав, за яких обставин завдав ударів ножем 
ОСОБА_2 в цей день.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про недотримання положень ч. 4 ст. 95 КПК судом першої інстанції, який поклав в основу обвинувального вироку показання підозрюваного ОСОБА_1 , надані під час слідчого експерименту, і не взяв до уваги те, що перебуваючи в статусі обвинуваченого ОСОБА_1 змінив їх під час судового розгляду. 
Захисником поставлене питання про проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, що належить розцінювати як допит, який не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст.  95  КПК.
Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про порушення судом положень ч. 4 
ст. 95 КПК з огляду на те, що показання і протокол слідчого експерименту за приписами 
ч. 2 ст. 84 цього Кодексу є різними процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні, кожне з яких суд має оцінити за правилами ст. 94 вказаного Кодексу як окремо, так і у взаємопоєднанні з іншими доказами, щодо обґрунтування висновку про винуватість чи невинуватість особи в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні. 
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Висновки судів в оскаржених рішеннях узгоджуються зі змістом правового висновку, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19). Приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. 
У цьому кримінальному провадженні легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_1 як самостійного процесуального джерела доказів досягнена дотриманням органом досудового розслідування встановленого порядку проведення вказаної слідчої дії, забезпеченням належної реалізації процесуальних прав підозрюваної особи, а судом - процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. 
Зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 12 грудня 2019 року убачається, що його було проведено за участю підозрюваного та захисника, у присутності двох понятих. Вказаним особам було роз`яснено їхні права та обов`язки, а також повідомлено про застосування технічних засобів фіксації, умови і порядок їх використання. 
З протоколом ці особи ознайомлені, підписали його без зауважень та доповнень 
(т. 1, а.п. 37-39). Дієвості процесуальних гарантій належної реалізації процесуальних прав підозрюваного сторона захисту не заперечує.
Натомість сторона захисту безпідставно ототожнює самостійні процесуальні джерела доказів, якими є протокол проведеного слідчого експерименту за участю підозрюваного і показання обвинуваченого в судовому засіданні, на підставі чого необґрунтовано стверджує про порушення судом правил оцінки доказів.
Враховуючи, що змістовна складова слідчого експерименту, хід якого відображено у  відповідному протоколі від 12 грудня 2019 року і на доданому до нього відеозаписі, відповідає положенням ст. 240 КПК щодо відтворення дій, обстановки, обставин події, та не має ознак, притаманних показанням підозрюваного на досудовому розслідуванні під час допиту, який фіксується засобами відео-, аудіозапису, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статей 84, 94, 240 КПК, де вмотивовано і правильно посилався на протокол проведення слідчого експерименту як на доказ винуватості засудженого. 
Припущення захисника про пошкодження відеозапису слідчого експерименту 
є безпідставними, оскільки за результатами перевірки долученого до протоколу проведення слідчого експерименту від 12 грудня 2019 року флешнакопичувача встановлено, що відеозапис слідчого експерименту відтворюється в повному обсязі і він належної якості. 
Отже, безпідставними є доводи захисника про порушення місцевим судом приписів ч. 4 ст.  95 КПК. 
Під час касаційного перегляду не знайшли підтвердження і доводи захисника про порушення права засудженого на захист.
У касаційній скарзі захисник безпідставно вказує на те, що в порушення вимог ч. 1 ст.  384  КПК ОСОБА_1 не роз`яснено права на суд присяжних, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
За змістом відповідного протоколу від 25 лютого 2020 року під час досудового розслідування ОСОБА_1 було роз`яснено положення ст. 31 КПК, зокрема і право подати клопотання про здійснення кримінального провадження судом присяжних. 
Твердження захисника про те, що у вказаному вище протоколі відсутній підпис 
ОСОБА_1 спростовуються змістом протоколу, де на другому аркуші міститься підпис ОСОБА_1 (т.  2, а.п. 22, 23). Крім того, у матеріалах кримінального провадження наявна розписка від 25 лютого 2020 року з підписом ОСОБА_1 про отримання копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування та протоколу роз`яснення положень ст. 31 КПК (т. 2, а.п. 24).
З аудіозапису та журналу підготовчого судового засідання від 04 березня 2020 року вбачається, що головуючий суддя роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_1 його право клопотати про розгляд кримінального провадження судом присяжних, передбачене 
ст. 31 КПК. Під час вказаного судового засідання ОСОБА_1 було вручено пам`ятку обвинуваченого, де відображені права, визначені ст. 42 КПК (т. 2, а.п. 34). Засуджений висловив в судовому засіданні бажання про розгляд кримінального провадження колегіально у складі трьох суддів, подав до суду відповідну заяву про відмову від розгляду кримінального провадження судом присяжних, де він просив здійснювати провадження колегією суддів (т. 2, а.п. 41). 
Аналогічні доводи сторони захисту були предметом апеляційного перегляду, за результатом якого суд дійшов обґрунтованого висновку про їх неспроможність, навів належні мотиви на спростування тверджень про неналежне роз`яснення обвинуваченому права на суд присяжних. 
Як безпідставні Суд відхиляє доводи захисника про те, що заява обвинуваченого 
ОСОБА_1 щодо відмови від суду присяжних була зроблена під впливом, а також відхиляє як безґрунтовні ті доводи, які містять твердження про те, що суд апеляційної інстанції не спростував аналогічних доводів у апеляційній скарзі. 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що заява особи про здійснення на неї протиправного впливу має бути небезпідставною, тобто такою, що відповідає певним критеріям, за якими можна її перевірити на предмет достовірності відображених у ній обставин. Так, небезпідставною є заява, яка містить у своєму змісті конкретні обставини протиправного поводження і має певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви щодо протиправного впливу не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення. Однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, така заява не може бути визнана небезпідставною і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви. 
Водночас викладені у касаційній скарзі захисника твердження про здійснення впливу на засудженого не містять посилань на конкретні обставини та фактипротиправного впливу на засудженого, не містять інформації, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави, натомість їх зміст зводиться до загальних тверджень про здійснення впливу, які не містять хоча б яких об`єктивних даних, що дають можливість перевірити чи мала вказана заява належні підстави у своєму підґрунті. Викладене в касаційній скарзі твердження про вплив на засудженого не містить жодних відомостей про те, який саме вплив, за яких обставин, коли і ким було здійснено на засудженого. 
Колегія суддів звертає увагу, що чинним кримінальним процесуальним законом не встановлено будь-якого іншого порядку, ніж передбачений у ст. 214 КПК, щодо розгляду 
і перевірки заяв про вчинення кримінального правопорушення, де  визначено і повноважних суб`єктів для здійснення провадження за такими заявами, до  яких суди будь-якої інстанції не належать. 
Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 26 КПК) сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, які передбачено КПК. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені до їх повноважень КПК.
Однак уцьому кримінальному провадженні відсутні відомості про те, що засуджений чи захисник зверталися із заявами в порядку ст. 214 КПК про здійснення протиправного впливу на ОСОБА_1 як підозрюваного або обвинуваченого, при тому, що захисник, за наявності такої інформації від підзахисного або інших підґрунть для того, мав обов`язок звернутися з відповідною заявою чи скаргою. Колегія суддів враховує, що сторона захисту не стверджує також про об`єктивні перешкоди щодо своєчасного звернення із такою заявою.
Отже, твердження захисника про вплив на засудженого щодо його заяви про здійснення провадження колегією суддів, а не судом присяжних є безґрунтовним.
Колегія суддів зважає на те, що ані в судовому засіданні місцевого суду, ані в апеляційних скаргах, ані під час апеляційного перегляду сторона захисту не стверджувала про такий вплив. За цих обставин твердження захисника стосовно того, що апеляційний суд не перевірив аналогічних доводів апеляційної скарги, є безпідставними. 
А тому доводи захисника про те, що ОСОБА_1 не знав про своє право на розгляд кримінального провадження судом присяжних є необґрунтованими. 
Колегія суддів також відхиляє доводи захисника про недотримання положень статей 42, 374 КПК через те, що не можна відмежувати за встановленими судом фактичними обставинами інкриміноване умисне вбивство від інших видів убивств, зокрема, вчинюваних за пом`якшуючих обставин, що в підсумку вплинуло на правильність визначення ступеня суспільної небезпечності вчиненого засудженим діяння та індивідуалізації покарання.
Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів виходить з усталеної судової практики, зокрема, щодо оцінки правильності формулювання обвинувачення, відображенням якої є правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року (справа № 5-328кс16).
Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників щодо висунутого обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули обвинувачення); правової кваліфікації (формули обвинувачення); формулювання обвинувачення. При цьому фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі. 
Суд звертає увагу, що для вирішення питання про дотримання приписів кримінального процесуального закону важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, адже правильне їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та належної реалізації права на захист. Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину. Юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) є правовою моделлю кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Викладені в мотивувальній частині оскарженого вироку фактичні обставини містять відображення всіх ознак інкримінованого кримінального правопорушення, які є істотними для вирішення питання про кваліфікацію дій засудженого. Формулювання обвинувачення відповідає тексту диспозиції відповідної кримінально-правової норми, формула кваліфікації судом також наведена правильно.
Колегія суддів враховує також те, що в підготовчому судовому засіданні 04 березня 
2020 року сторона захисту клопотань про повернення обвинувального акта не заявляла 
і не вказувала про те, що зміст висунутого обвинувачення є незрозумілим. Активна процесуальна поведінка сторони захисту свідчить про те, що захист здійснювався саме від висунутого засудженому обвинувачення, зміст якого останній усвідомлював правильно. 
Отже, зі змісту оскарженого вироку суду першої інстанції не убачається жодних підстав стверджувати про порушення вимог статей 42, 374 КПК.
Аналогічні доводи були предметом перегляду апеляційного суду, який дійшов обґрунтованого висновку про дотримання судом першої інстанції вимог ст. 374 КПК. Підстав для спростування такого висновку доводи в касаційній скарзі та матеріали кримінального провадження не містять.  
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_9, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих скарг, оскільки суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК дав належну правову оцінку всім доказам у кримінальному провадженні не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку й системності та дійшов обґрунтованого висновку, 
що вони в сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. 
Колегія суддів відхиляє викладені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За твердженням захисника, апеляційний суд не задовольнив клопотання сторони захисту про повторне дослідження протоколу проведення слідчого експерименту від 12 грудня 2019 року з доданим до нього флешнакопичувачем. Проте такі твердження спростовуються матеріалами кримінального провадження, які не містять письмового клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, чи дослідження доказів, яких не дослідив суд першої інстанції, зокрема, і клопотання про відтворення в судовому засіданні відеозапису слідчого експерименту. Не було заявлено такого клопотання і в іншій формі під час апеляційного перегляду, що убачається зі змісту аудіозапису судового засідання. 
Водночас зміст апеляційних скарг сторони захисту не давав апеляційному суду підстав для висновку про те, що обставини, встановлені місцевим судом під час кримінального провадження, були досліджені неповністю або з порушеннями. Таких порушень суд у ході апеляційного перегляду не виявив, а тому в цьому провадженні були відсутні належні підстави для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження. 
Матеріалами кримінального провадження також не підтверджено заявлення стороною захисту клопотання про відтворення в судовому засіданні звукозапису судового провадження в суді першої інстанції. За результатами перевірки припущень захисника про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні аудіозаписи судових засідань, 
їх пошкоджено і неможливо відтворити, касаційний суд установив, що вони є безпідставними і надуманими, оскільки технічні носії інформації з аудіо-, відеозаписами судових засідань судів першої та апеляційної інстанцій належним чином долучені до матеріалів провадження і повністю відтворюють хід судових засідань.
Колегія суддів також відхиляє твердження захисника про порушення права засудженого на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, зокрема з висновками експертиз та звукозаписами судових засідань. 
Твердження захисника спростовуються змістом матеріалів кримінального провадження, де наявна розписка засудженого ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи (т. 2, а.п. 189), у якій зазначено, що він ознайомився з першим томом провадження 
(де містяться висновки експертиз) і другим томом, а також вказано про його ознайомлення з відеозаписами судових засідань, зазначено номери аркушів провадження, де містяться відповідні диски. На вказаних дисках зафіксовано аудіо- та відеозаписи судових засідань суду першої інстанції, які відтворюються в повному обсязі. 
Доводи про те, що засудженому не надано копій звукозаписів судових засідань, копій протоколів допиту свідків, потерпілої та копій висновків експертних досліджень,
 є безпідставними, оскільки матеріали кримінального провадження не містять заяв засудженого або захисника про надання таких копій. 
Отже, матеріали кримінального провадження не містять підстав для висновку про порушення судом приписів норм кримінального процесуального закону щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Твердження захисника про те, що в порушення вимог ч. 6 ст. 376 КПК вирок було направлено поштою, спростовується розпискою засудженого про отримання копії вироку суду 12 жовтня 2020 року в день ухвалення вироку суду (т. 2, а.п. 105). 
Колегія суддів відхиляє доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про витребування з поліції відомостей про результати проведення досудового слідства у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_1 про вчинення злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, ОСОБА_3 .
Як убачається з аудіозапису судового засідання від 14 вересня 2021 року, за клопотанням захисника до матеріалів провадження було долучено відповідь старшого слідчого про здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020160480002872, внесеному до ЄРДР 27 листопада 2022 року за заявою ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК (т. 2, а.п. 140). У задоволенні клопотання захисника про витребування судом інформації щодо ходу досудового розслідування вказаного кримінального провадження апеляційний суд відмовив. 
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. 
Отже, за відсутності обвинувального вироку щодо ОСОБА_3 відомості про здійснення кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 не є належними доказами 
її винуватості у вчиненні злочину, а тому під час апеляційного розгляду були відсутні підстави для задоволення клопотання сторони захисту про витребування вищевказаних відомостей. 
Обставини, на які посилається сторона захисту в обґрунтування тверджень про невинуватість засудженого у вчиненні інкримінованого злочину, стосуються мотивів його процесуальної поведінки під час судового розгляду, де він не визнав своєї винуватості 
і повідомив, що навмисно визнав вину у вчиненні злочину, щоб його дружина не була покарана за вчинене нею кримінальне правопорушення. Такі показання обвинуваченого, досліджені судом першої інстанції докази в цьому кримінальному провадженні 
у взаємозв`язку і поєднанні з іншими доказами, яким надано оцінку за правилами 
ст. 94 КПК, є достатніми для переконливого висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, та доведеність його винуватості у вчиненні цього злочину. 
Суд апеляційної інстанції з урахуванням положень ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, з яких підстав апеляційні скарги засудженого та його захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін, установив, що докази, покладені в основу обвинувального вироку, зібрано в визначеному законом порядку, вони є належними та допустимими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, жоден із доводів апеляційних скарг сторони захисту не залишився без оцінки та перевірки апеляційним судом.
Інші викладені в касаційній скарзі доводи стосуються оцінки доказів, зокрема показань свідків, на предмет їх достовірності, незгоди сторони захисту з установленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, що з огляду на приписи ч. 1 ст.  433  КПК перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не є  предметом касаційного перегляду. 
Істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, які могли бути беззаперечними підставами для скасування чи зміни вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду в аспекті застосування положень статей 412, 413 КПК, а також підстав для закриття кримінального провадження за результатами касаційного перегляду колегією суддів не встановлено. За таких обставин суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_1 - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_4                                                ОСОБА_5                                        ОСОБА_6