справа № 752/10434/19                              головуючий у суді І інстанції Колдіна О.О.
провадження № 22-ц/824/8669/2022        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         21 листопада 2022 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк», поданою представником - адвокатом Півтораком Тарасом Олеговичем, на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-
 
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Голосіївського районного суду м.Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10.11.2021 року позов задоволено.
На адресу Голосіївського районного суду міста Києва надійшла заява представника позивача про ухвалення у даній справі додаткового рішення та вирішення питання про відшкодування судових витрат на правову допомогу у розмірі 41 700,00 грн.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва районного від 16 травня 2022 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Доповнено рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10.11.2021 року наступним: «Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714, 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 700,00 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, акціонерне товариство «Альфа-Банк», через представника - адвоката Півторака Тараса Олеговича, подало апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити без задоволення заяву про ухвалення додаткового рішення суду.
При цьому, зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення в справі з доказами розміру понесених судових витрат подана стороною позивача до суду з порушенням процесуального строку. Вважає, що суд першої інстанції згідно вимог процесуального права мав залишити таку заяву без розгляду на підставі абз. 3 ч. 8 ст. 141 ЦПК України та ч. 2 ст. 126 ЦПК України. Апелянт зазначає, що судове рішення в справі та додаткове судове рішення не містять посилань, що позивач зробив заяву про надання додаткових доказів. Наголошує, що відповідач не отримував копії заяви про ухвалення додаткового рішення з додатками, внаслідок чого був позбавлений процесуального права надати суду свої заперечення, пояснення чи заяви про зменшення розміру судових витрат. Вказує, що у зв`язку з викладеними обставинами, відповідач подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, проте мотивувальна частина рішення не містить інформації про його розгляд. 
Апелянт вважає, що розмір гонорару є завищеним, явно нерозумним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з мінімальною заробітною платою в країні.
Ухвалою Київського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження в справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
27 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк».
 
У вказаному відзиві позивач просив додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - без задоволення.
 
При цьому позивач зазначає, що докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу додавалися до позовної заяви. Наголошує, що на момент ухвалення судом рішення від 10 листопада 2021 року в матеріалах справи вже містилися докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що квитанція про оплату за надання правових послуг та наданий позивачем в позовній заяві опис робіт/послуг, які були йому надані на момент подання до суду, вже були підставою для розподілу понесених позивачем витрат. Також позивач звертає увагу суду на те, що ні під час розгляду справи, ні під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача. Вказує, що розмір витрат позивача на правничу допомогу не є завищеним, а навпаки - є пропорційним до обсягу наданої позивачу професійної правничої допомоги.
 
Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну пошту, зазначену сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку та повідомлення, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Будь яких клопотань від сторона апелянта до суду не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що представником позивача надано суду: копію Договору про надання правової допомоги №16/19 від 29.04.2019 року, копію протоколу погодження договірної ціни від 29.04.2019 на суму 41 700,00 грн, рахунок-фактуру №10/19 від 21.05.2019 на суму 41 700,00 грн, копію квитанції від 21.05.2019 на суму 41 700,00 грн, копію акта про надання правової допомоги від 30.12.2021 на суму 41 700,00 грн.
 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені письмові докази містять детальний опис наданих адвокатом послуг, витраченого часу на надання правничої допомоги, а також, що такі послуги були прийняті замовником і виконані виконавцем. Також суд вважав, що відповідачем не зазначено та не обґрунтовано заперечення на заяву позивача та не вказано, в чому полягає не співмірність витрат позивача на правову допомогу.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
 
У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
 
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).
 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
Аналізуючи вказані норми права, що регулюють відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
 
Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.
 
Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.
 
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
 
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
 
Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.
 
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі   «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).
 
При визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката по конкретній справі, адресований клієнту.
 
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
Беручи до уваги все вище наведене, апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції, зважаючи на таке.
 
Так, заявляючи вимогу про стягнення судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, представником позивача на підтвердження понесених витрат надано: копію Договору про надання правової допомоги №16/19 від 29.04.2019 року, копію протоколу погодження договірної ціни від 29.04.2019 на суму 41 700,00 грн, рахунок-фактуру №10/19 від 21.05.2019 на суму 41 700,00 грн, копію квитанції від 21.05.2019 на суму 41 700,00 грн, копію акта про надання правової допомоги від 30.12.2021 на суму 41 700,00 грн.
 
Апелянт в доводах апеляційної скарги зазначав, що позивачем було пропущено процесуальний строк для подання доказів розміру витрат, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з чим суд першої інстанції повинен був застосувати наслідки, визначені ч. 2 ст. 126 ЦПК України.
 
Однак, апеляційний суд критично оцінює такий довід апелянта, зважаючи на те, що викладене спростовується матеріалами справи.
Так, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем було додано, зокрема, копію протоколу погодження договірної ціни. Відповідно до вказаного протоколу ОСОБА_1 та Адвокатське об`єднання «ЮСГАРД» погодили гонорар виконавця за оскарження виконавчого напису нотаріуса від 19 вересня 2018 року, яка складає 41 700 грн. Окрім того, вказаним протоколом встановлено порядок оплати: попередню оплату до моменту подання позовної заяви до суду (а.с.64). Також до позовної заяви було додано квитанцію № 21-907953/С від 21 травня 2019 року про здійснення оплати вказаних послуг (а.с.68).
 
Отже, позивачем належним чином виконані вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК.
 
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи факт отримання позивачем послуг адвоката. Матеріалами справи підтверджується реальність наданих адвокатських послуг.
 
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України  розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
 
А відтак, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
 
Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
 
Таким чином, розмір витрат на правничу допомогу, заявлений стороною позивача, міг бути зменшений судом лише за наявності обґрунтованого клопотання та /або заперечень сторони відповідача.
 
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач такого клопотання до суду не подавав. 
 
Посилання апелянта на необізнаність зі змістом заяви про розподіл судових витрат не є підставою для скасування судового рішення, так як позивачем було направлено на адресу відповідача копію акта про надання правової допомоги від 30 грудня 2021 року (т.1, а.с.198), чим виконано вимоги ч. 9 ст. 83 ЦПК України.
 
 А відтак, апелянт був обізнаний із розміром витрат на правничу допомогу, заявленим стороною позивача. 
 
Окрім того, посилання апелянта на те, що ним було заявлено клопотання про відкладення розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у зв`язку з необхідністю ознайомлення зі змістом заяви та підготовкою заперечень, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, клопотання відповідача про відкладення розгляду заяви було мотивоване введенням воєнного стану (т.1, а.с.210).
 
При цьому в клопотанні відповідач не вказував, що таке відкладення має відбутися у зв`язку із необхідністю ознайомлення з матеріалами справи для формування заперечень тощо. 
 
Таким чином, вказаний довід апеляційної скарги апеляційний суд відхиляє, оскільки за відсутності будь-яких заперечень іншої сторони, суд першої інстанції не вправі втручатися у правовідносини адвоката з клієнтом, які за своєю правовою природою є договірними між цими сторонами. Розмір гонорару був визначений за погодженням адвоката з клієнтом. Позивачем надано докази реального отримання правничої допомоги. 
 
Посилання апелянта на те, що розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки такі заперечення не були викладені ним в суді першої інстанції, а причин, які б перешкоджали подати клопотання про зменшення розміру витрат до суду першої інстанції апелянтом не надано.
 
Тому, з урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про достатність підстав для відшкодування витрат на правову допомогу. 
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення суду.  
 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість  судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником - адвокатом Півтораком Тарасом Олеговичем, - залишити без задоволення.
 
Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
         
        Головуючий:                                                                                              Р.В. Березовенко
 
        Судді:                                                                                       
        О.Ф. Лапчевська

         Г.І. Мостова