ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 300/385/20 пров. № А/857/7341/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                                                                    Заверухи О.Б.,
суддів                                                                                                                                            Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління ДПС в Івано-Франківській області та Державної податкової служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року     у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, Державної податкової служби України про зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Біньковська М.В.,
час ухвалення рішення –   не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, в якому просив зобов`язати працівників ДФС України та ГУ ДФС в Івано-Франківській області вчинити дії щодо виплати йому решти суми одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності в розмірі 144690,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом ГУ ДФС в Іван-Франківській області його було звільнено з посади та органів податкової міліції через хворобу, за рішенням МСЕК   в Івано-Франківській області від 06 листопада 2015 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності, яка пов`язана із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Вказує, що відповідачами, в порушення діючих на час виникнення спірних правовідносин вимог статті 356 Податкового кодексу України, статей 20-23 Закону України "Про міліцію", постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку і умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" № 850 від 21 жовтня 2015 року, постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у справі № 809/631/16, залишеної без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду 06 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року, протиправно не виплачено решту суми одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, в розмірі 144690,00 грн. Зазначає, що вказаними судовими рішеннями підтверджено його право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом     для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності 3 групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, що становить 206700,00 грн, проте відповідачами незаконно самостійно визначено розрахунок вказаної допомоги, за своєю формулою розрахунку і виплати, застосувавши при розрахунку 30-відсотковий ступень втрати працездатності.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року     замінено неналежного відповідача     у справі     Державну фіскальну службу України на правонаступника Державну податкову службу України. Замінено неналежного відповідача у справі - Головне управління ДФС в Івано-Франківській області на правонаступника Головне управління ДПС в Івано-Франківській області.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року             адміністративний позов задоволено повністю. Зобов`язано Державну податкову службу України та Головне управління ДПС в Івано-Франківській області призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності в розмірі 206700,00 грн відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015, із врахуванням раніше проведеної виплати в сумі 62010,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що       позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Вказана обставина не підлягає доказуванню, оскільки встановлена судовим рішенням у справі у справі № 809/631/16. Ступінь втрати працездатності впливає лише на встановлення групи інвалідності органами медико-соціальної експертної комісії, а не органами Державної податкової служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги з встановленням відповідної групи інвалідності. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до   висновку, що Державна податкова служба України та Головне управління ДПС в Івано-Франківській області зобов`язані призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратному прожитковому мінімуму, установленому Законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 206700,00 грн, доплативши позивачу невиплачену суму в розмірі 144690,00 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що не погоджується з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року, якою замінено неналежних відповідачів у справі – ДФС України та Головне управління ДФС в Івано-Франківській області. Вказує, що діяльність підрозділів податкової міліції не входить до сфери діяльності, в якій ДПС України є правонаступником ДФС України. Зазначає, що враховуючи те, що зобов`язання відповідача у справі не стосуються реалізації публічно-владних функцій, що були передані ДПС, і до Реєстру не був внесений запис про припинення ДФС, то підстави для задоволення позовних вимог позивача до ДПС є передчасними. Вказує, що на день виникнення спірних правовідносин та на час судового розгляду справи ДФС України та ГУ ДФС в Івано-Франківській області не вибули з спірних правовідносин.
Також, не погодившись з прийнятим рішенням, Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким   в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції ухвалою від 21 квітня 2022 року неправильно визначено належних відповідачів у справі, не встановлено функції та повноваження ДФС та ДПС відповідно до постанови КМУ № 1200, Розпорядження КМУ від 21 серпня 2019 року № 682-р. Вказує, що діяльність підрозділів податкової міліції не входить до сфери діяльності, в якій ДПС України є правонаступником ДФС України. Зазначає, що враховуючи те, що зобов`язання відповідача у справі не стосуються реалізації публічно-владних функцій, що були передані ДПС , і до Реєстру не був внесений запис про припинення ДФС, то підстави для задоволення позовних вимог позивача до ДПС є передчасними.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). /
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід   задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 01 грудня 1996 року по 11 серпня 2015 року проходив службу в органах податкової міліції на посадах рядового і начальницького складу.
11 серпня 2015 року наказом Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області за № 239-о, на підставі свідоцтва про хворобу за №199 від 16 липня 2015 року    ОСОБА_1 звільнено у запас згідно підпункту     б     (через хворобу) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР за № 114 від 29 липня 1991 року.
25 листопада 2015 року рішенням медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я в Івано-Франківській області ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 встановлено третю групу інвалідності, яка пов`язана із проходженням служби в органах внутрішніх справ та визначено ступінь втрати професійної працездатності 30%.
Із заявою та відповідними документами про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із тим, що під час проходження служби в органах податкової міліції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області став інвалідом, ОСОБА_1 звернувся 30 листопада 2015 року та 04 лютого 2016 року.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у справі № 809/631/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року, визнано протиправною відмову ДФС України та ГУ ДФС в Івано-Франківській області у виплаті     позивачу     одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності та втрати працездатності, зобов`язано Державну фіскальну службу України та Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, в порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України за № 707 від 12.05.2007, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 150     кратному прожитковому мінімумі, установленому Законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
На виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у справі № 809/631/16 позивачу виплачено одноразову допомогу з врахуванням відсотку втрати працездатності, у розмірі 62010,00 грн. (а.с.67-68).
13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області із заявою про виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та просив доплатити кошти в сумі 144690,00 грн. (а.с.9).
Листом ГУ Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 13 лютого 2020 року за № 8П/09-19-05-36 позивача повідомлено, що одноразова грошова допомога виплачена в повному обсязі. Позивачу, з урахуванням вимог ст. 23 Закону України "Про міліцію", постанови Кабінету Міністрів України № 707 від 12 травня 2007 року, ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" роз`яснено, що сума для виплати розраховувалась таким чином: 1378,00 грн помножено на 150-кратний розмір прожиткового мінімуму та помножено на ступінь втрати працездатності - 30%, що складає 62010,00 грн, які виплачені платіжними дорученнями № 864 від 06 вересня 2017 року та № 873 від 13 вересня 2017 року (а.с.10).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Проте, колегія суддів   не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі – Порядок).
Згідно з пунктом 5, 6 вказаного Порядку, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.
Підставами для залучення до участі у справі правонаступника сторони суб`єкта владних повноважень є або припинення суб`єкта владних повноважень в результаті реорганізації чи ліквідації, або повне чи часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого (іншим) внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Колегія суддів зазначає, що положення КАС України, на відміну від чинного цивільного чи господарського процесуального законодавства, не пов`язують процесуальне правонаступництво з обов`язковою наявністю факту припинення юридичної особи. Ключовим за правилам КАС України     є доведення обставин вибуття сторони - суб`єкта владних повноважень з відносин, щодо яких виник спір.
Такі правила КАС України встановлені виходячи із специфіки публічно-правових відносин, а саме з тією обставиною, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
Отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.
Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень.
У межах вирішення питання, яке є предметом розгляду в цій справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісних суб`єктів - ДФС України та ГУ ДФС в Івано-Франківській області, або переходу їх функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ДПС України та ГУ ДПС в Івано-Франківській області.
Вирішуючи питання про правонаступництво, суд першої інстанції виходив з того, що правонаступництво між ДФС України і ДПС України випливає з постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 682-р.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним з огляду на таке.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
Установлено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (далі – Постанова № 227), затверджено Положення про Державну податкову службу України (далі – Положення про ДПС) та Положення про Державну митну службу України.
Відповідно до пункту 1 Положення про ДПС, Державна податкова служба України   є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на ДПС.
Пунктом 7 Положення про ДПС встановлено, що ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (органами доходів і зборів).
Судом першої інстанції встановлено, що 17 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про державну реєстрацію ДПС України як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі – Постанова № 537) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС, серед яких Головне управління ДПС в Івано-Франківській області. Постановою № 537 реорганізовані територіальні органи ДФС шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДПС, зокрема, ГУ ДФС в Івано-Франківській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області. Установлено, що територіальні органи ДФС, які реорганізуються, продовжували здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам ДПС.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 682-р «Питання Державної податкової служби» Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення ДПС покладених на неї Постановою № 227 функцій і повноважень ДФС, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до наказу ДПС від 28 серпня 2019 року № 36 «Про початок діяльності Державної податкової служби України» розпочато виконання ДПС функцій і повноважень ДФС, що припиняється.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України «, яка набула чинності 27 вересня 2019 року, були внесені зміни до пункту 2 Постанови № 1200, який доповнено абзацом такого змісту: «Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України»;
пункт 3 Постанови № 1200 після слів «Державної податкової служби» доповнено словами «та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України»;
доповнено Постанову № 1200 пунктом 4 такого змісту: « 4. Визначити територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності».
Колегія суддів звертає увагу на те, що на момент вирішення судом першої інстанції питання про заміну сторони правонаступником запис про припинення ГУ ДФС в Івано-Франківській області та ДФС України у Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній.
Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України     від 21 серпня 2019 року № 682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що на момент виникнення спірних правовідносин до ДПС та її структурних підрозділів перейшли частково повноваження ДФС та її територіальних органів, а саме щодо сфери реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.
Водночас, спір у цій справі виник у відносинах публічної служби, зокрема, соціального захисту осіб, звільнених з публічної служби, і стосується зобов`язання ДФС України та ГУ ДФС в Івано-Франківській області вчинити дії щодо виплати позивачу решти суми одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності та втрати працездатності, що пов`язана з проходженням служби за час роботи в ГУ ДФС в Івано-Франківській області (в органах податкової міліції).
Таким чином, предмет спору у цій справі, не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані ДПС України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України       від 21 серпня 2019 року № 682-р.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18, від 28 липня 2022 року у справі №807/3656/14.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у такому випадку заміна ДФС та його територіальних підрозділів як відповідачів може мати місце виключно у випадку фактичного їх вибуття унаслідок припинення.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
З огляду на те, що предмет спору у цій справі не стосується публічно-владних функцій, що були передані ДПС і його територіальним підрозділам, і на момент вирішення судом питання про заміну відповідачів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не був внесений запис про припинення ГУ ДФС в Івано-Франківській області та ДФС України, висновок суду першої інстанції про вибуття ГУ ДФС в Івано-Франківській області та ДФС України   і наявність підстав для їх заміни на ГУ ДПС в Івано-Франківській області та ДПС України   є передчасним.
Враховуючи, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми права щодо процесуального правонаступництва, колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС в Івано-Франківській області та Державної податкової служби України задовольнити повністю.
Рішення     Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року     у справі № 300/385/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 18 жовтня 2022 року