Справа № 133/7/20
Провадження № 22-ц/801/1364/2022
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року	Справа № 133/7/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О.С., Стадника І.М.,
за участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Жежелівський кар`єр»,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Жежелівський кар`єр» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2022 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Кучерука І.М., дата виготовлення повного тексту рішення 06 червня 2022 року,

встановив:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Жежелівський кар`єр», який в подальшому був уточнений про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні.
Позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтовані тим, він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Жежелівський кар`єр» в період з 09 березня 2017 року по 15 жовтня 2019 року.
15 жовтня 2019 року на підставі наказу №109-к від 15 жовтня 2019 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з скороченням штату працівників без запропонування йому будь-якої іншої вакантної посади на підприємстві.
При звільненні відповідач не виконав вимоги ч. 1 ст. 47 КЗпП України, а саме не здійснив повний розрахунок з позивачем у день звільнення.
Також відповідач не виконав вимоги ст. 117 КЗпП України і не виплатив позивачу суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому він просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану щорічну відпустку, заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та неробочі дні під час службового відрядження, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Жежелівський кар`єр» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Жежелівський кар`єр» понесені витрати за надання правничої допомоги у розмірі 20000 грн.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області мотивоване тим, що відповідачем не було порушено трудове законодавство при звільненні позивача та виплаті всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника, суд попередньої інстанції не дослідив кількість днів відпустки яка була фактично нарахована і використана ним. Також вказує, що місцевий суд не звернув увагу на те, що відповідачем не було повідомлено позивача про надання відпустки останньому, в передбачений законом спосіб. При цьому звертає увагу на те, що в листі Управління держпраці у Вінницькій області від 11 січня 2020 року вказано на допущенні порушення відповідачем. Поряд з цим позивач заперечує перебування і надання згоди на відпустку з 24 липня 2019 року на 31 день. Крім цього, на переконання заявника, під час відряджень ним виконувалась робота у вихідні та святкові дні, однак відповідачем не проведена їх оплата у відповідності до чинного законодавства. Водночас звертає увагу на те, що відповідач не провів з ним розрахунок в день звільнення. Вважає, що місцевий суд помилково прийняв до уваги акт інспекційного відвідування від 26 грудня 2019 року, як доказ відсутності заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки вказане питання не досліджувалось.
25 липня 2022 року від представника відповідача ПрАТ «Жежелівський кар`єр» адвоката Лукашенка Ю.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази по справі і прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Поряд з цим вказує на те, що відповідачем вірно виплачено кошти за невикористану відпустку, яка складає 17 днів, оскільки решта відпустки була використана позивачем. Вказує також на помилковість розрахунку позивача щодо кількості передбачених йому днів відпустки. Крім того, заперечує факт роботи позивача в вихідні дні під час відряджень, вказуючи на загальний графік роботи підприємства. Водночас звертає увагу на те, що розрахунок з позивачем проведено 16 та 17 жовтня 2019 року, тобто не в день звільнення, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не працював в день звільнення.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 09 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Жежелівський кар`єр» укладено строковий трудовий договір, строк дії якого встановлено до 31 грудня 2017року (том 1 а.с.13-15, 94-97).
Відповідно до трудового договору № 99 від 28 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Жежелівський кар`єр» укладено строковий трудовий договір. Згідно з п.1.4. трудового договору строк дії погоджується та встановлюється сторонами з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2018 року включно. Якщо після закінчення терміну трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк (том 1 а.с.16-17, 101-103). Відповідно до п. 3.3. договору працівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 31 календарний день на рік. Розмір посадового окладу позивача складає 25000 грн. (п.4.1. договору).
Згідно з штатного розкладу на 01 червня 2019 року та 04 жовтня 2019 року розмір посадового окладу ОСОБА_1 складає 25000 грн. (том 1 а.с.76-77).
Відповідно до наказу №34-к від 08 серпня 2018 року позивачу на підставі його заяви від 03 серпня 2018 року надано відпустку тривалістю 11 календарних днів в рахунок щорічної, починаючи з 06 серпня 2018 року по 16 серпня 2018 року (том 1 а.с.130).
Відповідно до наказу №41-к від 26 червня 2019 року позивачу на підставі його заяви від 19 червня 2019 року надано відпустку тривалістю 14 календарних днів в рахунок щорічної, починаючи з 06 липня 2019 року по 19 липня 2019 року (том 1 а.с.131).
Відповідно до змісту електронного листа, адресованого роботодавцю (том 1 а.с.136), позивач просив надати йому відпустку з 24 липня 2019 року.
Згідно з електронним повідомленням, адресованим генеральному директору Смірнову О. (том 1 а.с.139), ОСОБА_1 підтвердив, що з 24 липня 2019 року знаходиться у відпустці.
Згідно з наказом №49-к від 22 липня 2019 року позивачу на підставі його заяви від 24 липня 2019 року надано чергову відпустку за період роботи з березня 2018 року по березень 2019 року тривалістю 31 календарний день, починаючи з 24 липня 2019 року по 23 серпня 2019 року (том 1 зворот а.с.20, 132-135).
Позивач відмовився підписати наказ №49-к від 22 липня 2019 року про надання йому відпустки та відповідну заяву, що підтверджено актом роботодавця. Розрахунок по відпускних виплачено вчасно (том 1 а.с.144).
Наказом №36 від 08 серпня 2019 року ОСОБА_1 відсторонено від виконання обов`язків керівника відділу збуту з 08 серпня 2019 по 08 вересня 2019 року із збереженням заробітної плати. З даним наказом позивача ознайомлено 12 серпня 2019 року (том 1 а.с.21).
Повідомлення про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників ПАТ «Жежелівський кар`єр», яке відбудеться 15 жовтня 2019 року, а також про відсутність вакантних посад для його переведення, позивач отримав 12 серпня 2019 року (том 1 а.с.22).
Наказом генерального директора ПрАТ «Жежелівський кар`єр» №38 від 08 серпня 2019 року внесено зміни до штатного розпису та скорочення штату працівників у зв`язку із зупинкою виробництва та реалізації продукції. Відповідно до якого з 15 жовтня 2019 року скорочено посаду керівника відділу збуту, яку займав позивач, та виведено її із штатного розпису. З даним наказом позивача ознайомлено 12 серпня 2019 року (том 1 а.с.23).
15 жовтня 2019 року на підставі наказу №109-к від 15 жовтня 2019 року позивача звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (том 1 а.с.32, 90).
Вказаним вище наказом було передбачено виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки тривалістю 17 календарних днів.
Згідно з відомістю на виплату №ПР-00000072 за жовтень 2019 року ОСОБА_1 на картковий рахунок 16 жовтня 2019 року ПАТ «Жежелівський кар`єр» виплачено 9415,87 грн. (том 1 а.с.92, 93).
Згідно з відомістю на виплату №ПР-00000073 за жовтень 2019 року ОСОБА_1 на картковий рахунок 17 жовтня 2019 року ПАТ «Жежелівський кар`єр» виплачено 32378,50 грн. (том 1 а.с.91, 93).
Відповідно до акта інспекційного відвідування ПАТ «Жежелівський кар`єр» №ВН 2219/1572/АВ від 26 грудня 2019 року (том 1 а.с.78-89), складеного інспектором Управління держпраці у Вінницькій області Мандюром І.В., встановлено, що ОСОБА_1 згідно поданої заяви перебував у відпустці тривалістю 14 календарних днів в період з 06 липня 2019 року по 19 липня 2019 року. Відповідно до розпорядження директора Смірнова А., через відсутність роботи на підприємстві, ОСОБА_1 відправлено у чергову відпустку. Заяву про надання відпустки ОСОБА_1 не підписав, оскільки його не було на роботі, а підтвердив листом на електронну адресу, що з 24 липня 2019 року знаходиться у плановій відпустці і на зв`язку. За відпустки позивачу 19 липня 2019 року виплачено кошти в сумі 15000 грн., а також 09 серпня 2019 року – 25890,25 грн. 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі наказу №109-к від 15 жовтня 2019 року і виплачено заробітну плату за 10 робочих днів - 11363,64 грн., компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 17 календарних днів - 15554,83 грн., вихідну допомогу – 25000 грн. Вказані вище виплати роботодавцем проведено 16 жовтня 2019 року в сумі 9415,87 грн. та 17 жовтня 2019 року в сумі 32378,50 грн.
В ході проведення інспекційного відвідування ПАТ «Жежелівський кар`єр» інспектором Управління держпраці у Вінницькій області Мандюром І.В. виявлено наступні порушення трудового законодавства, а саме: в порушення вимог ч.5 ст.79 КЗпП ОСОБА_1 письмово не повідомлено про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні; в порушення вимог ч. 4 ст. 115 КЗпП позивачу виплачено заробітну плату за весь час щорічної відпустки, яка була йому надана з 24 липня 2019 року, – 09 серпня 2019 року, тобто з порушенням строків (том 1 а.с.86-87). 
Між сторонами виник спір з приводу невиплачених грошових коштів при звільненні, зокрема, компенсація за невикористану щорічну відпустку, заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та неробочі дні під час службового відрядження, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральна шкода.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З аналізу норм трудового законодавства, вбачається обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником, зокрема, усіх належних сум, які належать останньому.
До таких сум, зокрема, можуть відноситись компенсація за невикористану щорічну відпустку, заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та неробочі дні під час службового відрядження, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Як вбачається з досліджених матеріалів справи та наголошується позивачем в апеляційній скарзі, останньому за період роботи, зокрема, з 09 березня 2017 року по 15 жовтня 2019 року, було нараховано 77 днів відпустки, при цьому використано у 2017 році 10 календарних дні (з 23 серпня 2017 року по 02 вересня 2017 року), у 2018 році 11 календарних днів (з 06 серпня 2018 року по 16 серпня 2018 року) та у 2019 році 14 календарних днів (з 06 липня 2019 року по 19 липня 2019 року).
Водночас, позивач також знаходився у відпустці з 24 липня 2019 року по 23 серпня 2019 року, терміном 31 день (фактично 29 днів, з огляду на перебування позивача у відрядженні 14 серпня 2019 року за розпорядженням роботодавця та виконання трудових обов`язків 24 липня 2019 року), перебування в якій ОСОБА_1 заперечує.
Натомість надання та знаходження у відпустці позивача у вказаний період підтверджується, зокрема, показаннями наданих у суді першої інстанції свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , наказом відповідача про надання такої відпустки позивачу, проведеною оплатою відпускних, отриманих ним.
Покликання позивача на неповідомлення його про початок відпустки з 24 липня 2019 року по 23 серпня 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються надісланим ОСОБА_1 на адресу відповідача електронним листом про підтвердження знаходження у відпустці саме з цієї дати.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 виконував трудові обов`язки в період зазначеної відпустки, зокрема, 25 липня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 12-13 серпня 2019 року, 15-16 серпня 2019 року, 19 серпня 2019 року, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки не містить належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження такого. Перебування позивача на території підприємства, вручення йому наказу тощо не свідчить про виконання ним трудових обов`язків у зазначені періоди. 
З огляду на вищевикладене, а також прийнятих до уваги трудових договорів від 09 березня 2017 року та № 99 від 28 грудня 2017 року вбачається, що у позивача на день звільнення залишилось невикористаної відпустки 13 днів = 77 – 10 – 11 – 14 – 29, а відповідачем, в свою чергу проведено оплату за невикористану відпустку в розмірі 15554,83 грн., за 17 календарних днів, що відповідно охоплює всі невикористані дні відпустки, а тому вимоги в цій частині є недоведеними та спростованими.
Наявність доданої до позовної заяви копії заяви ОСОБА_1 від 23 липня 2019 року про надання йому відпустки на 2 календарних дні з 24 липня 2019 року, оригінал якої зберігається з невідомих причин у нього, також не спростовує факт його перебування саме 29 днів у відпустці, за відсутності належних доказів на підтвердження виконуваної роботи у вказаний період. 
Щодо вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу у вихідні та неробочі дні під час службового відрядження, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно з ст. 121 КЗпП України працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.
Відповідно до положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59 (далі - Інструкція) службовим відрядженням є поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Пунктами 8-11 розд. І Інструкції передбачено, що на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин.
Згідно з п. 16 розд. ІІІ Інструкції за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються (перераховуються) добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США / євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження. Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні.
Відповідно до п. 17 розд. IIІ Інструкції після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження.
Разом із звітом подаються документи (в оригіналі), що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, із зазначенням форми їх оплати (готівкою, чеком, платіжною карткою, безготівковим перерахунком).
У разі відсутності первинних або будь-яких інших документів, що підтверджують фактичне перебування працівника у відрядженні, до звіту додаються завірені відділом кадрів або головним бухгалтером ксерокопії сторінок закордонного паспорта чи документа, що його замінює, з прізвищем відрядженого працівника та відмітками прикордонних служб про перетин кордону (за їх наявності) або довідка Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину відрядженим працівником державного кордону України (у якій зазначено пункт пропуску, дата та час перетину кордону, серія, номер, тип та назва паспортного документа).
Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» № 63А від 07 червня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_1 відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки терміном на 6 календарних днів з 12 червня 2017 року по 17 червня 2017 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 80 євро за добу (том 1 а.с.145, 196) не підписаний роботодавцем, а тому місцевий суд вірно не прийняв його до уваги як допустимий доказ.
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000235 від 17 червня 2017 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 12 червня 2017 року по 17 червня 2017 року ОСОБА_1 було отримано 13986,65 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.12).
17 червня 2017 року є вихідним днем, однак відповідно до посвідчення про відрядження та відмітки у закордонному паспорті позивач 17 червня 2017 року вибув з м. Острави Чеської Республіки та прибув цього ж дня в с. Жежелів (том 2 а.с.13-14).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №104 від 04 серпня 2017 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки терміном на 5 календарних днів з 06 серпня 2017 по 10 серпня 2017 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 2437,87 грн. за добу (том 1 а.с.146).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000312 від 14 серпня 2017 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 06 серпня 2017 року по 10 серпня 2017 року ОСОБА_1 було отримано 12189,35 грн. (том 2 а.с.16, 17).
06 серпня 2017 року є вихідним днем. Проте відповідно до посвідчення про відрядження позивач 06 серпня 2017 року вибув із с. Жежелів та цього ж дня прибув до м. Острави Чеської Республіки (том 2 а.с.17).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №128 від 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки терміном на 6 календарних днів з 17 вересня 2017 року по 22 вересня 2017 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 2498,83 грн. за добу (том 1 а.с.147).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000387 від 23 вересня 2017 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 17 вересня 2017 року по 22 вересня 2017 року ОСОБА_1 було отримано 14992,97 грн. (том 2 а.с.19, 21).
17 вересня 2017 року є вихідним днем. Проте згідно з відміткою у закордонному паспорті позивач 17 вересня 2017 року прибув до Чеської Республіки, а нарада в м. Острава Чеської Республіки відбувалася в період з 18 вересня 2017 по 24 вересня 2017 року, про що свідчить повідомлення, адресоване на ім`я позивача (том 2 а.с.20, 22).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №11 від 19 січня 2018 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 5 календарних днів з 21 січня 2018 року по 25 січня 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2827,20 грн. добових за кордоном за 3 доби (том 1 а.с.148).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000036 від 26 січня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 21 січня 2018 року по 25 січня 2018 року ОСОБА_1 було отримано 9226,20 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.23, 25).
21 січня 2018 року є вихідним днем. Проте відповідно до посвідчення про відрядження позивач 21 січня 2018 року вибув із с. Жежелів та 22 січня 2018 року прибув до м. Острави Чеської Республіки, що також підтверджено відміткою у закордонному паспорті позивача (том 2 а.с.24, 25-26).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №14 від 31 січня 2018 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 7 календарних днів з 03 лютого 2018 року по 09 лютого 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2786,40 грн. добових за кордоном за 5 діб (том 1 а.с.149).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000086 від 12 лютого 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 03 лютого 2018 року по 09 лютого 2018 року, а також на підставі посадкового білету ВН №357160 (09 лютого 2018 року – 10 лютого 2018 року) ОСОБА_1 було отримано 15218,38 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.28, 33).
03 лютого 2018 року і 04 лютого 2018 року є вихідними днями. Проте згідно з відміткою у закордонному паспорті позивач 04 лютого 2018 року прибув до Чеської Республіки (том 1 а.с.28).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №41 від 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 6 календарних днів з 08 квітня 2018 року по 13 квітня 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2556,60 грн. добових за кордоном за 4 доби (том 1 а.с.151).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000315 від 13 квітня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 08 квітня 2018 року по 13 квітня 2018 року, а також на підставі квитанції на проживання в готелі Racovec м. Брно (09 квітня 2018 року – 10 квітня 2018 року) ОСОБА_1 було отримано 12717,67 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.34-35).
08 квітня 2018 року є святковим днем. 09 квітня 2018 року є неробочим днем. Проте згідно з відміткою у закордонному паспорті позивач 09 квітня 2018 року прибув до Чеської Республіки (том 2 а.с.37).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №87 від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 6 календарних днів з 23 липня 2018 року по 28 липня 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2454,10 грн. добових за кордоном за 4 доби (том 2 а.с.115).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000545 від 30 липня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 22 липня 2018 року по 30 липня 2018 року, ОСОБА_1 було отримано 10561,00 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.38, 40).
28 липня 2018 року є вихідним днем. Проте згідно з відміткою у посвідченні про відрядження №ПР-0000034 від 22 липня 2018 року ОСОБА_1 прибув та вибув з пункту призначення м. Острава 24 липня 2018 року, а прибув до місця постійної роботи в с. Жежелів 25 липня 2018 року (том 2 а.с.41).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №92 від 17 серпня 2018 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 7 календарних днів з 18 серпня 2018 року по 24 серпня 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 4 доби та 2516,91 грн. добових за кордоном за 3 доби (а.с.152).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000570 від 27 серпня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 19 серпня 2018 року по 24 серпня 2018 року, а також на підставі квитанції із автозаправки від 21 серпня 2018 року, квитанцій за проїзд по автобану від 21 серпня 2018 року і 27 серпня 2018 року, квитанцій на проживання в готелі «Ужгород» від 22 серпня -24 серпня 2018 року ОСОБА_1 було отримано 12952,99 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.42-49).
19 серпня 2018 року є вихідним днем. Проте згідно з відміткою у посвідченні про відрядження №ПР-0000037 від 17 серпня 2018 року ОСОБА_1 прибув в пункт призначення м. Острава 19 серпня 2018 року, з якого вибув 21 серпня 2018 року, а прибув до місця постійної роботи в с. Жежелів 25 серпня 2018 року (том 2 а.с.45). 24 серпня 2018 року є святковим днем. Проте згідно із квитанцією з готелю Ужгород від 24 серпня 2018 року позивач прибув до готелю 23 серпня 2018 року, а вибув 24 серпня 2018 року (том 2 а.с.49).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000631 від 10 жовтня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 03 жовтня 2018 року по 09 жовтня 2018 року, а також на підставі квитанцій за проїзд по автобану від 04 жовтня 2018 року і 10 жовтня 2018 року, квитанції на проживання в готелі OMV Geska republika Brno-verkov від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було отримано 16806,46 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.53-60).
06 жовтня - 07 жовтня 2018 року є вихідними днями. Проте жодного документа на підтвердження знаходження позивача в цей період в м. Острава до суду не надано.
Наказ генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №131 від 22 жовтня 2018 року згідно з яким ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 7 календарних днів з 23 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2585,98 грн. добових за кордоном за 5 діб (том 1 а.с.29), не підписаний роботодавцем, а тому місцевий суд вірно не прийняв його до уваги як допустимий доказ.
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000660 від 29 жовтня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 24 жовтня 2018 року по 27 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 було отримано 8440,86 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.61-62).
27 жовтня 2018 року є вихідним днем. Проте відповідно до відмітки у закордонному паспорті позивача, останній 26 жовтня 2018 року вибув із Чеської Республіки (том 2 а.с.63).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000708 від 26 листопада 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 21 листопада 2018 року по 25 листопада 2018 року, ОСОБА_1 було отримано 8349,79 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.64).
24 листопада 2018 року і 25 листопада 2018 року є вихідними днями. Проте жодного документу на підтвердження знаходження позивача в цей період в м. Острава до суду не надано.
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №148А від 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 6 календарних днів з 03 грудня 2018 року по 08 грудня 2018 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 372,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2554,024 грн. добових за кордоном за 4 доби (том 2 а.с. 116).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000709 від 10 грудня 2018 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 03 грудня 2018 року по 08 грудня 2018 року, квитанцій на проживання в готелі Kralovska Cesta ОСОБА_1 було отримано 15907,54 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.67-70).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №7а від 08 січня 2019 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 5 календарних днів з 08 січня 2019 року по 12 січня 2019 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 417,30 грн. добових по Україні за 1 добу та 2445,41 грн. добових за кордоном за 4 доби (том 1 а.с.153).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000122 від 29 березня 2019 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 08 січня 2019 року по 12 січня 2019 року, квитанцій на проживання в готелі Czech Inn Hotels в м. Прага в період з 08 січня – 11 січня 2019 року ОСОБА_1 було отримано 14822,15 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.72-78).
12 січня 2019 року є вихідним днем. Проте згідно з відміткою у посвідченні про відрядження №ПР-0000002 від 08 січня 2019, а також закордонного паспорту ОСОБА_1 вибув з пункту призначення м. Острава 11 січня 2019, а прибув до місця постійної роботи в с. Жежелів 12 січня 2019 року (том 2 а.с.75-76).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №13 від 21 березня 2019 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 10 календарних днів з 26 березня 2019 року по 04 квітня 2019 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 417,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2467,71 грн. добових за кордоном за 8 діб (том 2 а.с.117).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000123 від 31 березня 2019 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 25 березня 2019 року по 31 березня 2019 року, квитанції на проживання в готелі Boswell в період з 28 березня – 29 березня 2019 року, квитанцій за проїзд по автобану 26 березня 2019 року і 29 березня 2019 року, квитанції про заправку автомобіля 26 березня 2019 року ОСОБА_1 було отримано 13629,75 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.79-85).
30 березня 2019 року є вихідним днем. Проте згідно з відміткою у посвідченні про відрядження №ПР-0000001 від 26 березня 2019 року, а також закордонного паспорту ОСОБА_1 вибув з пункту призначення м. Острава 29 березня 2019 року, а прибув до місця постійної роботи в с. Жежелів 30 березня 2019 року (том 2 а.с.81-82).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №20А від 03 травня 2019 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 5 календарних днів з 05 травня 2019 року по 09 травня 2019 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 417,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2352,38 грн. добових за кордоном за 3 доби (том 1 а.с.154).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000200 від 10 травня 2019 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 05 травня 2019 року по 09 травня 2019 року, квитанції на проживання в готелі Kralovska Cesta в період з 07 травня – 08 травня 2019 року ОСОБА_1 було отримано 9908,57 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.86-90).
05 травня 2019 року є вихідним днем, а 09 травня 2019 року є святковим днем. Проте згідно з відміткою у посвідченні про відрядження №ПР-0000009 від 05 травня 2019 року, а також закордонного паспорту ОСОБА_1 вибув у відрядження з місця постійної роботи с. Жежелів 05 травня 2019 року та прибув в пункт призначення м. Острава 06 травня 2019 року, а також відповідно 08 травня 2019 року вибув з м. Острава та прибув в с. Жежелів 09 травня 2019 року (том 2 а.с.87, 89).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №31 від 19 червня 2019 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 6 календарних днів з 21 червня 2019 року по 26 червня 2019 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 417,30 грн. добових по Україні за 2 доби та 2361,66 грн. добових за кордоном за 4 доби (том 2 а.с.115).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000249 від 26 червня 2019 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 21 червня 2019 року по 26 червня 2019 року, квитанцій на проживання в готелі Czech Inn Hotels в м. Прага в період з 22 червня – 25 червня 2019 року, квитанцій за проїзд по автобану 22 червня 2019 року і 25 червня 2019 року, квитанції про заправку автомобіля 22 червня 2019 року, 25 червня 2019 року, картки міжнародного автомобільного страхування ОСОБА_1 було отримано 17949,51 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.91-101).
22 червня – 23 червня 2019 року є вихідними днями. Проте згідно з відміткою у посвідченні про відрядження №ПР-000006 від 21 червня 2019 року, а також закордонного паспорту ОСОБА_1 вибув у відрядження з місця постійної роботи с. Жежелів 21 червня 2019 року та прибув в пункт призначення м. Острава 22 червня 2019 року, а згідно з квитанціями на проживання в готелі Czech Inn Hotels в м. Прага в період з 22 червня 2019 року по 23 червня 2019 року ОСОБА_1 знаходився у м. Прага, а не в місці відрядження (м. Острава) (том 2 а.с.92, 94-96).
Наказом генерального директора ПАТ «Жежелівський кар`єр» №39 від 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 був відряджений до ТОВ «Каменоломи ЧР» Чеської Республіки на нараду терміном на 1 календарний день 14 серпня 2019 року із виплатою грошових коштів на відрядження із розрахунку 2247,74 грн. добових (том 1 а.с.155).
Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №ПР-0000299 від 02 вересня 2019 року, на підставі посвідчення про відрядження за період з 14 серпня 2019 року по 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 було отримано 2247,74 грн., про що свідчить його підпис (том 2 а.с.102).
Згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Каменеломи ЧР» м. Острава Чеської республіки (а.с.170) робочими днями є понеділок, вівторок, середа, четвер і п`ятниця. Вихідними днями – субота і неділя.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши вказані докази, прийнявши до уваги застосовані норми права, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підтверджених обставин роботи позивача у вихідні та неробочі дні під час службового відрядження, а тому позов в цій частині також не підлягає до задоволення.
Додана позивачем до матеріалів справи копія наказу 07-к від 06 червня 2017 року (т. 3 а.с. 136), у відповідності до якого останній обгрунтовує свою позицію про наявність підстав для нарахування йому заробітної плати за всі календарні дні службових відряджень, не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки вказана копія не є у розумінні ст. 78 ЦПК України допустимим доказом, за відсутності оригіналу або ж належно засвідченої його копії.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно з ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений 15 жовтня 2019 року, а розрахунки з ним проведено 16 жовтня 2019 року та 17 жовтня 2019 року, у зв`язку із тим що ОСОБА_1 фактично не працював, а тому виплата усіх сум при звільненні проведена з дотриманням вимог, встановлених ст. 116 КЗпП.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 15 жовтня 2019 року перебував на роботі, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження такого.
В свою чергу, отримання позивачем 15 жовтня 2019 року трудової книжки не свідчить про виконання останнім трудових обов`язків у вказаний день.
Крім того, ОСОБА_1 не наведено належні, достатні і допустимі докази того, що останній, в силу ст. 116 КЗпП України пред`являв відповідачу відповідну вимогу про розрахунок з ним.
Відтак, місцевий суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Поряд з цим, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відсутність порушень вимог трудового законодавства при нарахуванні позивачу компенсації за невикористану щорічну відпустку, по заробітній платі за роботу у вихідні та неробочі дні під час службового відрядження, а також затримки розрахунку при звільненні зафіксовано актом інспекційного відвідування №ВН 2219/1572/АВ від 26 грудня 2019 року, складеним інспектором праці Управління держпраці у Вінницькій області, висновки якого не спростовані позивачем в суді першої та/або апеляційної інстанції.
Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Верховний Суд в постанові від 19 грудня 2018 року в справі № 640/14909/16-ц зазначив, що підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Водночас в абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами та роз`ясненнями, зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Розглядаючи вказаний спір, судом першої інстанції вірно встановлено відсутність протиправності дій відповідача, що є підставою для встановлення та відшкодування моральної шкоди позивачу.
Зворотного позивачем не доведено.
Крім того, вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог в задоволенні яких було відмовлено.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи відносяться, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представник відповідача заявив клопотання про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Жежелівський кар`єр» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19600 грн.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, представник відповідача ПрАТ «Жежелівський кар`єр» адвокат Лукашенко Ю.І. надав, зокрема, ордер серії АІ № 1197189 від 20 липня 2022 року, акт надання послуг № 60 від 22 липня 2022 року, рахунок на оплату по замовленню № 61 від 12 липня 2022 року, платіжне доручення № 163 від 20 липня 2022 року та платіжне доручення № 164 від 20 липня 2022 року.
Позивачем не надано суду заперечень з цього приводу.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач під час розгляду справи користувався правничою допомогою адвоката Лукашенка Ю.І. на підставі ордеру серії АІ № 1197189 від 20 липня 2022 року. Відповідно до акту надання послуг № 60 від 22 липня 2022 року, вбачається, що АО «Перше Київське адвокатське об`єднання» виконано на замовлення відповідача ПрАТ «Жежелівський кар`єр» наступні роботи (надані такі послуги), зокрема, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 133/7/20 на загальну суму 14000 грн. Крім цього, відповідно до рахунку на оплату по замовленню № 61 від 12 липня 2022 року, АО «Перше Київське адвокатське об`єднання» виконано на замовлення відповідача ПрАТ «Жежелівський кар`єр» наступні роботи (надані такі послуги), зокрема, участь адвоката в судовому засіданні у справі № 133/7/20 в апеляційному суді на суму 5600 грн.
Вказані суми були оплачені відповідачем, що підтверджується платіжними дорученнями № 163, № 164 від 20 липня 2022 року на 14000 грн. та 5600 грн., відповідно.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат, відповідачем на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду, взявши до уваги надані стороною докази надання такої допомоги, дійшов висновку про те, що визначений стороною відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 19600,00 грн., є завищеним. Витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку з наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.
Враховуючи складність справи, необхідність надання відповідачу ПрАТ «Жежелівський кар`єр» адвокатом Лукашенком Ю.І. послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, взявши до уваги надану професійну правничу допомогу (підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу, а також участь адвоката в судовому засіданні апеляційного суду), колегія суддів дійшла висновку, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу у вказаній справі, надання якої доведено відповідними доказами є 9800 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Жежелівський кар`єр» витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 9800 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови, на підставі п. 6 ст. 259 ЦПК України складений 23 вересня 2022 року.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.С. Панасюк

       І.М. Стадник