ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 р. 	Справа № 520/22863/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 20.05.22  по справі №520/22863/21
за позовом         ОСОБА_1  
до        ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )                          
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якій прохала суд першої інстанції: 
          - визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди отриману під час проходження військової служби за 2014-2017 роки;
          - зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби 2014-2017 роки з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням раніше виплачених сум за 2014-2017 роки.
          В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди отриману під час проходження військової служби за 2014-2017 роки є протиправною. 
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
          Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди отриману під час проходження військової служби за 2014-2017 роки.

          Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби 2014-2017 роки з урахуванням раніше виплачених сум.
          Стягнуто на користь ОСОБА_1  суму судових витрат у вигляді правничої допомоги у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). 
           ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій прохав суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 року у справі №520/22863/21 скасувати. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. 
          В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи по суті та прийняття рішення було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, які мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Зазначає, що суд в порушення норм матеріального права не врахував те, що згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Посилається на те, що Мінсоцполітики у листі від 24.07.2013 р. №774/13/84-13, що трудове законодавство                              не поширюється на проходження служби військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань. Зазначає, що звертаючись до судової практики, а саме до ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.10.2012 р. по справі № К-2330/09 в якій зазначено, що дія КЗпП України на військовослужбовців не поширюється. Таким чином, застосування норм КЗпП України до військовослужбовців є неправомірним. Вказує, що позивач до суду звернувся 4 листопада 2021 року із порушенням строків позовної давності відповідно до положення ч.5 ст. 122 КАС, яка передбачає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Посилається на те, що позивач не навів обґрунтованих доводів щодо поважності причин пропуску звернення до суду.  Крім того, зазначає, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин і її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, тому вона не може бути включена в розмір грошової допомоги для оздоровлення. Вказує, що  з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно - правового спору щодо стягнення недоплаченої матеріальної допомоги, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України або загальний шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України. Допомогу вона отримала у період за 2014-2017 роки.
Позивачка не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З урахуванням наведеної вище норми КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в порядку письмового провадження. 
          Учасникам по даній справі було направлено та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2022 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачу копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа та повідомленням про вручення поштового відправлення.
          Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.   
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що у  позовній заяві вказано, що ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 01.07.2006 року по 16.12.2020 року.
          Згідно витягу з наказу   командира Військової частини НОМЕР_1 №277 з 16.12.2020 року позивачку було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
          Також, матеріали справи свідчать, що позивачка є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням   серії НОМЕР_2 від 05.10.2017 року.
          У позовній заяві позивачкою вказано, що за період проходження військової служби їй  нараховувалась та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, проте на думку позивачки, така допомога була виплачена не у повному обсязі.
          Представник позивачки звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію про повний розмір зазначеної виплати та проведення донарахування та виплати недоплаченої частини матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014 – 2017 роки.
          Відповідачем 27.10.2021 року було надано відповідь, з якої вбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення за 2014 – 2017 роки проведена у повному обсязі та донарахуванню не підлягає.
          Відповідно до довідки (наданої відповідачем) ОСОБА_1 отримала матеріальну допомогу на оздоровлення в: 2014 році – в сумі 1795,25 грн., 2015 році - в сумі 1840,63 грн., 2016 році – 4693,88 грн., 2017 році – 2159,18 грн.
          Позивачкою у позовній заяві вказано, що наведені обставини свідчать на користь того, що відповідачем не здійснювалось включення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.
Вважаючи свої права порушеними, позивачка  звернулась до суду із даним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що  розрахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки позивачки повинен був проводитися з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи той факт, що грошове забезпечення позивачки є її заробітною платою, строк звернення позивача до суду не обмежений будь-яким строком, а тому суд вважав безпідставними твердження відповідача про пропуск останньою строку звернення до суду із даним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції,  з огляду на наступне. 
          Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі по тексту - Закон №2232-XII).
          Згідно зі ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України “Про Збройні Сили України”, “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей” та іншими законами.
          Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII).
          Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.ч.2-4 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
          Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
          Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
          Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ №704 від 30.08.2017) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
          Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)  від 22 вересня 2010 р. № 889 (далі по тексту - Постанова КМУ №889) щомісячну додаткову грошову винагороду установлено:
           1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
           2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 01 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
           3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
           4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
           5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
           6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Згідно із пунктом 2 Постанови КМУ №889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
          На виконання вищевказаної Постанови КМУ №889, Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року затвердив Інструкцію №595 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони № 550 від 24.10.2016). 
          Згідно із пунктами 3, 4 Інструкції № 595 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).
          Виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами, але не раніше дня видання наказу про призначення, і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних командирів (начальників)).
          Відповідно до пункту 5 Інструкції №595 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).
          Пунктами 8, 9 Інструкції № 595 встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
          Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.
          Наказом Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року відповідно до постанови КМУ № 889 затверджено Інструкцію № 550 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони №260 від 07.06.2018) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року № 595 “Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України”.
          Пунктом 1 Інструкції №550 встановлено, що вона визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода).
          Відповідно до пункту 3 Інструкції №550 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений)
          Згідно з пунктом 5 Інструкції № 550 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).
          Пунктами 8-10 Інструкції №550 встановлено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
          Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.
          Командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди за: порушення статутних правил несення служби; особисті незадовільні показники командирської, бойової та мобілізаційної підготовки; уживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) у службовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння); порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до поломок військової (спеціальної) техніки й озброєння, пошкодження майна, інших матеріальних збитків, а також завдали шкоди здоров`ю військовослужбовців або інших осіб.
          Військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини.
          Так,  порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої      наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони № 260 від 07.06.2018) у  редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту -   Інструкція № 260).
          Відповідно до пункту 30.1 Інструкції № 260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
          Згідно з приписами п.30.2   Інструкції №260, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Пунктом 30.3 Інструкції №260 передбачено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
          Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 року по справі №825/997/17 зазначила, що структура грошового забезпечення військовослужбовців визначена законом, а тому не може бути звужена нормами підзаконних нормативно-правових актів.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Окрім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.
          Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.
          Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми   Закону №2011-ХІІ   та Постанови КМУ №889, а не Інструкцій №595 та 550.
          З наведених вище мотивів до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції № 260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.
          Відтак, щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення та інші одноразові додаткові види грошового забезпечення.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України в постановах від 04 листопада 2014 року у справі №21-473а14, від 03 березня 2015 року у справі № 21-32а15 та від 19 травня 2015 року у справі № 21-466а15.
З матеріалів справи вбачається, що позивачкою у її позовній заяві зазначено, що  відповідачем їй виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода протягом 2014-2017 років, доказів на спростування вказаного до суду не надано.
          При цьому, з наявної в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1  від 18.02.2022 року №169/124, вбачається, що у вересні 2014 року позивачу було виплачено  грошову допомогу для оздоровлення – 1795,25 грн.  та щомісячну додаткову грошову винагороду - 1077,15 грн., наказ на виплату №152 від 08.08.2014 року; у серпні 2015 року позивачу було виплачено   грошову допомогу для оздоровлення – 1840,63 грн. та щомісячну додаткову грошову винагороду - 1104,38 грн., наказ на виплату №150 від 27.07.2015 року; у вересні 2016 року позивачу було виплачено   грошову допомогу для оздоровлення – 2346,94 грн. та щомісячну додаткову грошову винагороду - 2816,33 грн., наказ на виплату №100 від 10.05.2016 року; у березні 2017 року позивачу було виплачено   грошову допомогу для оздоровлення – 4693,88 грн. та щомісячну додаткову грошову винагороду - 2816,33 грн., наказ на виплату №63 від 22.03.2017 року  (а.с. 37). 
Колегія суддів акцентує увагу, що фактично відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не заперечується факт нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди. 
Відтак, з огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що  розрахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки позивачки повинен був проводитися з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин і її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, тому вона не може бути включена в розмір грошової допомоги для оздоровлення, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, як такі, що спростовуються висновками суду у даній справі, з посиланням на зазначену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги про те, що позивачка до суду звернулася 4 листопада 2021 року із порушенням строків позовної давності відповідно до положення ч.5 ст. 122 КАС, яка передбачає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк,  а також те, що остання  не навела обґрунтованих доводів щодо поважності причин пропуску звернення до суду, то колегія суддів вважає наведені доводи необґрунтованими, з огляду на таке. 
          За правилами ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 справа № 1-13/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. 
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 справа № 1-18/2013 зазначив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Оскільки в даному випадку грошове забезпечення позивачки є її заробітною платою, строк звернення останньою до суду з позовом не обмежений будь-яким строком. 
При цьому, щодо доводів апеляційної скарги про те, що Мінеоцполітики у листі від 24.07.2013 р. №774/13/84-13 зазначив про те, що трудове законодавство не поширюється на проходження служби військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, а також Вищий адміністративний суду України в ухвалі  від 17.10.2012 р. по справі № К-2330/09 зазначив, що дія КЗпП на військовослужбовців не поширюється, то колегія суддів відхиляє такі доводи з огляду на таке. 
Так, Верховний Суд у постанові від 26.05.2022 року по справі №500/555/21 дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.
          Крім того, колегія суддів зазначає, що на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, в тому числі ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин) у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення.
Зазначене вище, також узгоджується з  позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.05.2022 року по справі №280/9017/20. 
Окрім того, колегія суддів зазначає, що в розумінні ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а тому ухвала Вищого адміністративного суду України від 17.10.2012 р. по справі № К-2330/09 не є обов`язковою для врахування. 
З огляду на наведене вище, доводи апеляційної скарги про те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно - правового спору щодо стягнення недоплаченої матеріальної допомоги, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України або загальний шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України, є необґрунтованими. 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення вимог позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди отриману під час проходження військової служби за 2014-2017 роки та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби 2014-2017 роки з урахуванням раніше виплачених сум.
З урахуванням наведених вище висновків щодо обґрунтованості вимог позивачки, а також відсутності конкретних доводів скарги щодо незгоди із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_1 суми судових витрат у вигляді правничої допомоги у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), колегія суддів                 не вбачає правових підстав для скасування рішення суду в цій частині. 
          Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
          Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Правові підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.
Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 по справі № 520/22863/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог              ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло