ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 478/1000/20
провадження № 51-5756км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                             ОСОБА_5 ,
засудженого (в режимі відеоконференції)   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020150240000172, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юр`ївка Братського району Миколаївської області, жителя       АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз – 14 травня 2019 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 1 ст. 345, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 місяців 20 днів із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, 3 квітня 2020 року звільненого у зв`язку з відбуттям покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ст. 395 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ст. 395 КК, і призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ст. 395 КК у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 29 травня 2020 року приблизно в обідню пору, точного часу не встановлено, з метою незаконного заволодіння чужим майном зайшов на територію будинку АДРЕСА_2 , де мешкав ОСОБА_7 , і проник у погреб, звідки таємно викрав двигун асинхронний вартістю 783,33 грн, чим спричинив  потерпілому майнову шкоду на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_6 7 червня 2020 року, всупереч забороні покидати постійне місце проживання без дозволу працівників поліції, порушив правила адміністративного нагляду, встановленого Херсонським районним судом Херсонської області, та поїхав у справах до м. Миколаєва, не повідомивши про це працівників поліції. Із зазначеного міста ОСОБА_6 повернувся 10 червня 2020 року.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок суду – без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненні до неї засуджений просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду (ст. 411 КПК), істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вказує на необґрунтованість кваліфікації його дій за кваліфікуючою ознакою «крадіжка, поєднана з проникненням у інше приміщення», оскільки вважає, що його вину, а саме у проникненні до погреба, не доведено та не підтверджено доказами. Зазначає, що апеляційний суд не викликав його та захисника на розгляд апеляційної скарги сторони захисту, чим порушив права засудженого. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений підтримав касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Судові рішення в частині засудження ОСОБА_6 за ст. 395 КК у касаційному порядку не оскаржуються, тому не переглядаються.
У касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із судовими рішеннями в частині його засудження за ч. 3 ст. 185 КК і вважаючи, що його засуджено необґрунтовано, зокрема, посилається на неповноту судового розгляду, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.  
У зв`язку із цим колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до 
ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, неповнота та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на наведені вимоги закону не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Водночас, перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо 
ОСОБА_6 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та 
взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК. 
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_6 суд першої інстанції обґрунтував показаннями: потерпілого ОСОБА_7 , який суду пояснив, що 29 травня 2020 року сусідка по телефону повідомила про перебування на його подвір`ї сторонніх осіб. Він повернувся додому, де побачив чоловіків, які бігли в сторону пустиря. На пустирі він разом з ОСОБА_8 затримали ОСОБА_6 з ОСОБА_9 (син його співмешканки) з викраденим асинхронним двигуном, який зберігався в погребі домоволодіння потерпілого та електричною дрилю  (дриль належала сусіду ОСОБА_8 , а двигун – йому); аналогічними показаннями свідка ОСОБА_8 щодо обставин затримання ним і потерпілим засудженого та ОСОБА_10 з викраденим майном; даними протоколу огляду місця події від 29 травня 2020 року та іншими письмовими доказами, яким місцевий суд дав належну оцінку.
Суди попередніх інстанцій ретельно перевірили версію захисту засудженого про те, що він викрав лише провід, який лежав на території домоволодіння потерпілого, та у погріб не проникав, та обґрунтовано визнали її безпідставною. Суди не встановили мотивів для обмови ОСОБА_6 потерпілим ОСОБА_7 та свідком, очевидцем події, ОСОБА_8 . Таких мотивів засуджений не навів й у касаційній скарзі. 
Отже, дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК кваліфіковані правильно.
Та обставина, що у справі відсутні висновки експертиз щодо відбитків пальців з погреба, не спростовує висновків місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
Доводи засудженого про те, що суди не допитали свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які могли би підтвердити його невинуватість, не є слушними, оскільки під час розгляду кримінального провадження сторона захисту не заявляла клопотань про допит указаних свідків.
Апеляційний розгляд здійснено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу за апеляційною скаргою засудженого, ретельно перевірив та проаналізував наведені в ній доводи та надав на них вичерпні відповіді, належним чином мотивувавши свій висновок щодо залишення скарги без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Твердження засудженого про те, що апеляційний суд відхилив його доповнення до апеляційної скарги, є безпідставними. Як убачається з матеріалів провадження ОСОБА_6 до апеляційної скарги доповнення не подавав.
Стосовно доводів засудженого про те, що апеляційний суд не викликав на апеляційний розгляд його та захисника і розглянув справу за їх відсутності, чим порушив його права, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 401 КПК обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 був призначений на 10:00 19 жовтня 2021 року, про що було повідомлено всіх учасників судового розгляду (т. 1, а. п. 203). Згідно з розпискою, обвинувачений отримав повідомлення про розгляд його апеляційної скарги 22 вересня 2021 року, а його захисник – 25 вересня 2021 року, що свідчить про належне їх повідомлення.
Сам засуджений в апеляційній скарзі та після отримання повідомлення про апеляційний розгляд, призначений на 19 жовтня 2021 року, не висував вимоги проводити судове засідання в апеляційному суді за його участю, а апеляційний суд не визнав обов`язковою його участь у розгляді. Участь захисника в цьому провадженні є необов`язковою. 
За таких обставин апеляційний суд не мав перешкод для розгляду кримінального провадження за відсутності ОСОБА_6 та його захисника.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів не вбачає порушень права ОСОБА_6 на захист.
Посилання ОСОБА_6 на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є безпідставними.
При призначенні ОСОБА_6 покарання місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставину, що обтяжує покарання, і призначив засудженому покарання за ч. 3 ст. 185 КК близьке до мінімальної межі санкцій цієї норми закону, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Підстав вважати його надто суворим колегія суддів не вбачає.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:                                                                         
Вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого     – без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                         ОСОБА_3