ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/2437/20  Номер провадження 22-ц/814/2658/22	Головуючий у 1-й інстанції Євтіфієв В.М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді-доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.  

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року, ухвалене суддею  Єфтіфієвим В.М., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого визнана ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:
12 травня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування, в якому просив суд визнати за ним право власності на 37/600 частин житлового будинку літ. А-1, з житловою прибудовою літ.А1-1, прибудовова літ. а літ. а3, літ. а4, літ. а5, ганок літ. а1 та літ аб, надвірними буділями дворова колонка №4, сарай літ. Б, льох літ. В, літня кухня літ. Д, сарай літ. П, вбиральна М, душ літ. К, гараж літ. Л, навіс літ. Н. та хвіртка 2 по АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Позовна заява мотивована тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 належить: - ОСОБА_2 - 37/600 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року у справі № 642/9541/14, 163/600 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 року у справі № 642/4705/13; - ОСОБА_5 - 163/600 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 року у справі № 642/4705/13; ОСОБА_1 - 163/600 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 18.08.2015 року (р№ 4-314); 74/600 - вказана частка спадщини залишилось відкритою, яка складається з : 37/600 частин, на яку його мати відмовилася від спадщини після смерті батька на його користь ( і на яку позивач просить визнати право власності); 37/600 частин, які його брат ОСОБА_1 фактично прийняв після смерті батька. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання право власності у порядку спадкування - задоволено повністю.
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 37/600 частин житлового будинку літ. А-1, з житловою прибудовою літ.А1-1 прибудовова літ. а літ. а3, літ. а4, літ. а5, ганок літ. а1 та літ аб, надвірними буділями дворова колонка №4, сарай літ. Б, льох літ. В, літня кухня літ. Д, сарай літ. П, вбиральна М, душ літ. К, гараж літ. Л, навіс літ. Н. та хвіртка 2 по АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сукупність досліджених доказів, встановлених фактів та обставини свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у рішенні не вказано коло осіб спадкоємців, неправильно встановлені частки спадкового майна, у вступній частині рішення вказано, що відповідачем є ОСОБА_1 , а у мотивувальній частині зазначено, що позивач звернувся з позовом до Харківської міської ради. Посилається, що позивач не вказав в якості відповідача або третьої особи ще одного брата ОСОБА_5 , який також є спадкоємцем. У рішенні суду вказано, що воно ухвалюється за відсутністю представника позивача та відповідача, проте, у мотивувальній частині не вказано, що відповідач був повідомлений про дату та місце розгляду справи, це є порушенням п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України. Не залучивши до участі у справі спадкоємця ОСОБА_6 , суд порушив ст. 376 ч. 3 п. 4 ЦПК України, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі. У мотивувальній частині суд посилається на цю особу та його право на спадкування. Відповідач вказує, що коло спадкоємців після смерті батька складається з: дружини та трьох його синів ОСОБА_7 (позивач), ОСОБА_8 (відповідач) та ОСОБА_9 , права якого визначені без притягнення до судового процесу. Суд вирішив, що частка матері, від якої вона відмовилася, ділиться на двох синів. Однак, суд не врахував третього сина, не врахував що частка матері на користь позивача ОСОБА_7 змінює частки інших синів та не може складати 37/600 (37/200х1/3=37/600), як вказано у рішенні суду, тому як у поділі спадщини приймають участь 4 особи. Крім цього, посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20.04.2018 року у справі №642/5292/17 відмовлено у позові ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_1 , третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності. Предметом спору у цій справі були будівлі, прибудови та надвірні будівлі, а саме: прибудова літ. а5, сарай літ.М, гараж літ.Л. Вказане рішення не скасоване та взагалі не оскаржувалося. У рішенні, яке є предметом апеляційного перегляду, позивач знову претендує на вказані будівлі, але посилаючись на право спадкування. Це протирічить доводам позивача у справі №642/5292/17, де він вказував, що це нерухоме майно є самочинним та просив суд визнати на нього право власності, у даній же справі позивач вказав ті самі самочинні будівлі і просить визнати на них право власності з підстав спадкування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.04.2021 року відкрито провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 23.04.2021 року дана справа призначалася до розгляду на 09.06.2021 року (а.с. 63, 65).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.02.2022 року залучено ОСОБА_3 у якості правонаступника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 126-127).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 

З 28.07.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 128).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.08.2022 року справа призначена вперше до апеляційного розгляду на 19.09.2022 року о 10-40 год., з повідомленням учасників справи (а.с. 129).

У судове засідання апеляційного суду 12.10.2022 року учасники справи повторно не з`явилися. Згідно телефонограми від 29.08.2022 року відповідач ОСОБА_1 повідомлений про дату, час і місце розгляду справи 19.09.2022 року, повідомив, що з`являтися у судове засідання не буде, представника не має. Правонаступник померлого позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 повідомлена про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України», роз`яснено право заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку ст. 212 ЦПК України або про розгляд справи за її відсутність відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 належить: - ОСОБА_2 - 37/600 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року у справі № 642/9541/14, - 163/600 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 року у справі № 642/4705/13: - ОСОБА_5 - 163/600 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 року у справі № 642/4705/13; - ОСОБА_1 - 163/600 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 18.08.2015 року (р№ 4-314), 74/600 - вказана частка спадщини залишилось відкритою.

ОСОБА_4 - батько позивача, ОСОБА_10 - мати позивача.

Спочатку житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належав батькам сторін в таких частках: - ОСОБА_10 - 101/200 на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Харкова від 15.08.1964 р., рішення народного суду Ленінського району м. Харкова від 14.06.1984 р., 62/200 ч. на підставі договору дарування, посвідченого 2-ю ХДНК 29.08.1984 р.; - ОСОБА_6 - 37/200 ч. на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Харкова від 15.08.1964 р., рішення народного суду Ленінського району.

Після смерті батьків позивач та його брати ОСОБА_11 , ОСОБА_5 почали оформляти спадщину. Даний факт підтверджується рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 року у справі № 642/4705/13 та від 10.06.2015 року у справі № 642/9541/14 (а.с. 6-8, 10-11).

Після смерті матері право власності в порядку спадкування за законом по 163/600 було визнано за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 року у справі № 642/4705/13 за позивачем та ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 визнав за собою право власності після смерті матер на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 18.08.2015 року (р№ 4-314).

За визначенням права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька позивач звернувся вже в 2014 році.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року були задоволені позовні вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Визнано за позивачем право власності на 37/600 частин житлового будинку з надвірними будівлям по АДРЕСА_1 в порядку спадкування законом після смерті батька ОСОБА_6 (а.с. 10-11).

У мотивувальній частині даного рішення зазначено, що « ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 30.06.1999 року. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 37/200 частини житлового буд з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги є рідні сини спадкодавця - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_2 19.08.1999 року, тобто у передбачений законом шестимісячний строк, подав заяву до Другої Харківської державної нотаріат контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Дружина спадкодавця - ОСОБА_10 , яка також входила до спадкоємцем першої черги, від прийняття спадщини відмовилась на користь сина ОСОБА_2 . Інших заяв від спадкоємцем до Другої Харківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 або про відмову прийняття спадщини не надходило. Спадкоємець ОСОБА_1 , як зазначено позивачем та заперечувалося відповідачем, прийняв спадщину на частину житлового будинку надвірними будівлями по АДРЕСА_1 після смерті батька фактично, оскільки на момент його смерті проживав у вказаному домоволодінні. Враховуючи те, що спадкоємець ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертався, також він фактично не вступив в управління володінням спадковим майном, тобто відповідно до ст. 549 ЦК України (1963 року) є спадкоємцем, який відмовився від спадщини. За таких обставин із врахуванням зазначеного, позивач має право на спадкування за законом на частку спадкового майна - частину спірного будинку, яка належить на праві власності спадкодавцю, більше ніж ним заявлено у позові. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності на 37/600 (37/200x1/3=37/600) частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_12 ».

Таким чином, як встановив суд першої інстанції, 74/600 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , на яке право власності залишається відкритим складається з: - 37/600 частини, на яку мати позивача відмовилася від спадщини після смерті батька на користь позивача, та на яку позивач вимагає визнати право власності; - 37/600 частини, яку відповідач ОСОБА_1 фактично прийняв після смерті батька.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господар; цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлю обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правовідносини, які відповідають встановленим фактам, врегульовані Перехідними та Прикінцевими положеннями ЦК України від 16.01.2003 року та нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

За змістом ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

У відповідності до ст. 549 ЦК України (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи те, що спадкоємець ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_13 до нотаріальної контори не звертався, також він фактично не вступив в управління володінням спадковим майном, як того вимагає ст. 549 ЦК України (1963 року), за таких обставин із врахуванням зазначеного позивач має право на спадкування за законом на частку спадкового майна - частину спірного будинку, яка належить на праві власності спадкодавцю.

Отже, суд визнав, що вимоги про визнання права власності на 37/600 (37/200x1/3=37/600) частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 є обґрунтованими.

Таким чином, 74/600 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , на яке право власності залишається відкритим, складається з: - 37/600 частини, на яку мати позивача відмовилась від спадщини після смерті батька на його користь та на яку позивач вимагає визнати право власності; - 37/600 частини, яку відповідач ОСОБА_1 фактично прийняв після смерті батька. 

Апеляційний суд у складі колегії суддівне погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання за ОСОБА_2 права власності на 37/600 частин житлового будинку літ. А-1, з житловою прибудовою літ.А1-1 прибудовова літ. а літ. а3, літ. а4, літ. а5, ганок літ. а1 та літ аб, надвірними буділями дворова колонка №4, сарай літ. Б, льох літ. В, літня кухня літ. Д, сарай літ. П, вбиральна М, душ літ. К, гараж літ. Л, навіс літ. Н. та хвіртка 2 по АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позовної заяви, що позбавляє суд встановити дійсні обставини справи.

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції послався на фактичні обставини у справі, які нібито ним встановлені, проте вбачається, що ці обставини зазначені позивачем у позові, суд не перевірив їх належними та допустимими доказами, не зазначив їх у тексті рішення суду, по суті переписав обставини, які викладені позивачем у позові.

По справі вбачається, що в якості доказів позивач надав ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18.02.2014 року у справі №642/4705/13-ц, якою рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року залишено без змін (а. 6-8) та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13.10.2015 року у справі №642/9541/14-ц, якою рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року залишено без змін (а. 6-8). 
Вказані судові рішення містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що перевірено колегією суддів апеляційного суду.

По справі не вбачається, що вказані судові рішення, якими визнано за спадкоємцями право власності на частини спірного домоволодіння у порядку спадкування, виконані, що за спадкоємцями на підставі судових рішень зареєстровані права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо власників спірного домоволодіння суду не надана, що позбавляє суд пересвідчитися, хто є власником (співвласником) спірного домоволодіння та встановити дійсні обставини справи.

Як вказує позивач, спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 належало батькам: матері ОСОБА_10 – 163/200 частини та батькові ОСОБА_4 – 37/200 частини. Належні та допустимі докази на підтвердження цього суду не надано, рішення Ленінського районного (народного) суду м. Харкова за 1964 рік, 1984 рік, договір дарування за 1984 рік (на які посилається позивач), довідки БТІ тощо, які б підтверджували зареєстровані права власності батьків на спірне домоволодіння, у матеріалах справи відсутні.

Батьки мали трьох синів: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_4 , як зазначено у мотивувальній частини рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , то за загальним правилом до правовідносин спадкування слід застосовувати ЦК України у редакції 1963 року, оскільки згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, правила книги шостої (спадкове право) ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Крім цього, позивач вказує, що фактично після смерті батька прийняв спадщину він та його брат ОСОБА_8 , отже, до спірних правовідносин повинні застосовуватися саме норми ЦК України у редакції 1963 року.

Після смерті батька ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги є: його дружина ОСОБА_10 та три сина ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 . Якщо частка батька на час його смерті складала 37/200, то на цю частку за законом спадкоємцями є 4 особи – дружина спадкодавця та його три сини, тобто частка померлого у розмірі 37/200 повинна ділитися на 4-х спадкоємців (37/200х4=37/800), отже частка кожного повинна складати 37/800. Матеріали справи не містять доказів відносно того, хто і у який спосіб прийняв чи відмовився від прийняття спадщини після смерті батька.
По справі вбачається, що  ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати ОСОБА_10 .

У червні 2013 року спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулися до Ленінського районного суду з позовом до спадкоємця ОСОБА_14 про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право власності за кожним на 163/600 частин спірного домоволодіння, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.02.2014 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року - залишено без змін.

Вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року спадкові права за спадкоємцем ОСОБА_1 не визнавалися. У позові позивач вказує, що ОСОБА_1 після смерті матері отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане Другою Харківською державною нотаріальною конторою 18.08.2015 року (р№4-314). Вказане свідоцтво у справі відсутнє, що позбавляє суд пересвідчитися у його існуванні, встановити, на яку частині спірного домоволодінння воно видане. Як вбачається зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року, відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову, оскільки позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не отримували відмову нотаріуса у вчинення нотаріальних дій по видачі свідоцтва про право на спадкування після смерті матері. Таким чином, з матеріалів справи слідує, що за спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_5 після смерті матері визнано право на спадкування за рішенням суду, а спадкоємцю ОСОБА_1 нотаріусом видане свідоцтво про право на спадкування після смерті матері, що не узгоджується з вимогами чинного законодавства в частині визначення загального розміру спадкового майна, кола спадкоємців, розміру їх часток - або нотаріусом, або судом.

Далі, як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , Другої Харківської державної нотаріальної контори, Ленінського ВДВС Харківського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Другої Харківської державної нотаріальної контори, Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 37/600 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вселено ОСОБА_2 до житлового будинку по АДРЕСА_1 . В іншій частині - позов залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.10.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року - залишено без змін.

Таким чином вбачається, що спадкоємець ОСОБА_2 спочатку за рішенням суду у 2014 році визнав право на спадкове майно за законом після смерті матері, яка померла у 2012 році, тобто померла пізніше, ніж батько, а потім ОСОБА_2 у 2015 році за рішенням суду визнав свої спадкові права за законом після смерті батька, який помер у 1999 році.

Виходячи з того, що кожен із спадкодавців - батьків мав свою визначену частку у спірному домоволодінні, після смерті кожного із батьків відкривалася спадщина, розмір якої визначається фактом прийняття спадщини спадкоємцями чи відмови від неї, з дотриманням послідовності прийняття спадщини спадкоємцями після смерті кожного спадкодавця, визначення розміру спадкового майна після смерті кожного спадкодавця та кола спадкоємців, які фактично прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття на користь іншого спадкоємця, тому без правильного встановлення фактичних обставин справи на підставі належних та допустимих доказів, які суду першої інстанції не були надані, не можливе вирішення спору.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що вище вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року вже було визнано за ОСОБА_2 право власності на 37/600 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що частка 37/600 вирахувана шляхом поділу частки, яка належала батькові ОСОБА_6 - 37/200х1/3=37/600, виходячи із числа трьох спадкоємців – синів (хоча на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 спадкоємцем була ще його дружина ОСОБА_10 і якщо вона відмовилася від своє частки на користь іншого спадкоємця, то частка того спадкоємця повинна бути вдвічі більшою).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду від 13.10.2015 року вказано, що з «матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , якому належало 37/200 частин житлового будинку, були його дружина ОСОБА_10 та сини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 прийняли спадщину після смерті батька. Разом з тим, з свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2000 року, реєстровий №3-1462, вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_6 є його син ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_1 , так як дружина померлого ОСОБА_10 від своє частини спадщини відмовилася на його користь. Дане свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.05.2000 року ніким не скасоване, тому зазначене в ньому є підставою для визнання позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 37/600 частин житлового будинку з надвірними будівлями» (а.с. 10-11).

У матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.05.2000 року, реєстровий №3-1462, на ім`я ОСОБА_10 , по справі не зрозуміло на чию частку воно було видане – на частку, яка належала матері і вона відмовилася від неї на користь ОСОБА_2 , чи на його частку за законом після смерті батька.

Усунути виявлені протиріччя не можливо, оскільки у справі відсутні вказані докази.

Крім цього, згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20.04.2018 року (справа №642/5292/17) у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Харківської міської ради, третя особа на боці відповідача - ОСОБА_1 , про визнання права власності на нерухоме майно: гараж – літера Л, площею 31,0 кв.м., сарай – літера М, площею 2,0 кв.м., прибудова – а5, площею 13,6 кв.м., які були самочинно збудовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 – відмовлено (а.с. 98102). Рішення суду мотивоване тим, що виходячи з вимог ч. 5 ст. 376 ЦК України, яка передбачає можливість визнання права власності за особою, якщо збудоване майно не порушує права інших осіб, проте, враховуючи позицію третьої особи ОСОБА_1 як співвласника майна, а також позицію відповідача Харківської міської ради, яка зазначає про порушення її права в частині неналежного оформлення прав щодо збудованого майна, прийшов до висновку, до заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с.98-101). Крім цього, з мотивувальної частини вказаного рішення суду слідує, що об`єкти: гараж – літера Л, сарай – літера М, прибудова – а5 є самочинними та відносно них існує спір, ким безпосередньо вони були збудовані, чи позивачем ОСОБА_2 , чи третьою особою ОСОБА_1 .

Рішенням, яке переглядається апеляційним судом, визнано право власності на ці об`єкти нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 . Аналізуючи вказані судові рішення, вбачається, що співпадають такі об`єкти нерухомого майна, як гараж – літера Л, площею 31,0 кв.м., сарай – літера М, площею 2,0 кв.м., прибудова – а5, площею 13,6. 

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять технічного паспорту на спірне домоволодіння, відсутні також довідки БТІ тощо, які б дозволили суду з`ясувати технічну характеристику приміщень спірного домоволодіння, пересвідчитися, чи дійсно вище вказані об`єкти нерухомого майна до цього часу є самочинними і дублюються оскарженим рішенням суду.
Як встановила колегія суддів, задовольняючи позов, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушив норми процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові – на позивача.

По справі вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1261,20 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 56), який підлягає стягненню з правонаступника померлого позивача ОСОБА_2 , якою є його дочка ОСОБА_3 , на користь позивача.
Згідно п.1,2,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,2,3,4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   -задовольнити.

Рішення  Ленінського районного суду м. Харкова від  09 березня 2021 року– скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого визнана ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1261,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2022 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов В. М. Триголов