Постанова
Іменем України
 
09 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 183/3701/16
провадження № 61-8083св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Новомосковська міська рада,
третя особа: Новомосковська товарна біржа,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пташинський Олександр Анатолійович, на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 24 березня 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Свистунової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який уточнила у жовтні 2016 року, до Новомосковської міської ради, за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі, позивач придбала у відповідача за 14 764 грн квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір купівлі-продажу того ж дня було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524. 
Після укладення та підписання договору ОСОБА_1 сплатила продавцю суму грошей визначену договором купівлі-продажу, а продавець, в свою чергу, передав їй у власність квартиру та документацію на неї.
Згодом позивачу стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, в іншому випадку він є недійсним.
Враховуючи те що, відразу після укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 виїхав з квартири та місце його проживання невідоме, позивач змушена була звернутися до суду із цим позовом.
Під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкоємці, які б прийняли спадщину у відповідності до норм чинного законодавства відсутні.
У зв'язку із цим позивачем було уточнено позов та проведено заміну відповідача на Новомосковську міську раду Дніпропетровської області.
На підставі викладеного, із урахуванням уточнень, позивач просила суд:
- визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем, посвідчений на Новомосковській товарній біржі; 
- визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні площею 7,1 кв. м, ванної кімнати площею 2,7 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридору площею 8,6 кв. м, лоджії площею 1,2 кв. м.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної, касаційної інстанцій
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні площею 7,1 кв. м, ванної кімнати площею 2,7 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридору площею 8,6 кв. м, лоджії площею 1,2 кв. м. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що згідно із положеннями укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд встановив, що сторони за договором уклали цей договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 14 764 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували щодо укладення договору, згідно із вимогами статті 237 ЦК України, суду не було надано, а тому суд дійшов висновку, що укладений договір є дійсним.
Крім того, суд зазначив, що оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку не встановлено.
Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося.
Оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис від 15 квітня 2016 року № 64, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним між позивачем та померлим ОСОБА_2 .
Згідно із інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 05 жовтня 2016 року № 45321071 встановлено, що після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявами про відкриття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася.
Оскільки встановлено факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості оформлення угоди належним чином, оскільки один з контрагентів помер і тому нотаріальне посвідчення договору неможливе, а позивач іншим чином, ніж рішенням суду, захистити свої права, як власник майна, не може, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на вищевказану квартиру.
Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року вирішено питання судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року.
Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 . Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 04 серпня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 09 грудня 2016 року призначено до судового розгляду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року провадження у справі № 22-ц/803/204/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно зупинено до розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи № 183/900/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю. О., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Новомосковська товарна біржа в особі правонаступника товарна біржа «Альянс», ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним. 
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пташинський О. А., задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року виправлено допущену у описовій частині постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року описку, а саме замість неправильно зазначеної дати укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири «08 грудня 2016 року» зазначено правильну «28 грудня 2016 року».
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 , подану представником Пташинським О. А. , про виправлення описки. Виправлено описку, допущену у мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, правильно зазначивши дату укладення договору купівлі-продажу «28 грудня 2016 року» замість «08 грудня 2016 року».
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року скасовано.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно.
Постанова мотивована тим, що предметом спору, зокрема, є визнання права власності на нерухоме майно, а саме спірної квартири АДРЕСА_1 , власником якого є на цей час апелянт ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, чим суд порушив право ОСОБА_3 як власника майна.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення суду, не встановив дійсних власників квартири АДРЕСА_1 , не залучив до участі у справі апелянтів, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У травні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пташинський О. А., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій вказує, що постанова апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати вказану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У касаційній скарзі позивач зазначає, що всупереч зазначеним вимогам процесуального закону суд апеляційної інстанції не з`ясував питання щодо пропущення ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження.
При ухваленні постанови від 24 березня 2021 року Дніпровський апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції від 09 грудня 2016 року лише із тих підстав, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується прав та інтересів ОСОБА_3 , якому згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року, перейшла у власність спірна квартира від ОСОБА_4 , яка належала останньому на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2016 року, яке не набрало законної сили, та в подальшому було скасоване судом першої інстанції. Вказана справа перебуває на стадії розгляду в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області до теперішнього часу. Однак судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови ці факти не враховано, оцінка їм не надавалася.
Крім того, у постанові Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року не було надано оцінки фактичним обставинам, які встановлено судом першої інстанції. Під час розгляду справи судом відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що клопотання ґрунтується лише на власній оцінці доказів та не спростовує доказів наявних у матеріалах справи. Ці обставини свідчать про те, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомості від 20 березня 2003 року на Новомосковській товарній біржі не викликали ніякого сумніву у суду апеляційної інстанції.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду залишити без змін.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу № 183/3701/16 з Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшла справа № 183/3701/16.
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суд встановив, що 20 березня 2003 року ОСОБА_1 придбала у  ОСОБА_2 за 14 764 грн квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні площею 7,1 кв. м, ванної кімнати площею 2,7 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридору площею 8,6 кв. м, лоджії площею 1,2 кв. м.
Цей договір було укладено та зареєстровано на Новомосковській товарній біржі, а також зареєстровано у БТІ в порядку встановленому законодавством за реєстровим № 1524.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 15 квітня 2016 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 64.
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданої 05 жовтня 2016 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , померлого в 2016 році, не заводилася.
Оскільки спадщину після смерті ОСОБА_2 ніхто не прийняв, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справі є саме орган місцевого самоврядування - Новомосковська міська рада Дніпропетровської області.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала позов тим, що 20 березня 2003 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований у бюро технічної інвентаризації за № 1524, однак зазначений договір не був нотаріально посвідчений. 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.
Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно із частиною другою статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.
За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за договором купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , покупець повністю виконав умови договору, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу у судовому порядку недійсною не визнавалась.
Суд апеляційної інстанції частково задовольняючи касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виходив із того, що рішенням суду першої інстанції, предметом спору якого, зокрема, є визнання права власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , власником якого є на цей час апелянт ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, чим суд порушив право ОСОБА_3 як власника майна.
Однак колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд апеляційної інстанції підтвердив обставини щодо набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру та перехід цього права до ОСОБА_3 на підставі засобів доказування, які не можуть підтвердити ці обставини з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції зазначав, що ОСОБА_4 спірна квартира належала на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/5592/16-ц від 08 вересня 2016 року, яке набрало чинності 20 вересня 2016 року. Реєстрація права власності на квартиру, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень», проведена державним - реєстратором - приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем Ю. О. 25 жовтня 2016 року, номер запису про право власності: 17185533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1070659812119.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів та припиняється у разі відчуження власником свого майна (частина перша статті 328 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У ОСОБА_4 як продавця за договором купівлі-продажу квартири 
від 28 грудня 2016 року не виникло права продажу спірної квартири, оскільки заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/5592/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яке було підставою для визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, скасоване судом.
Крім того, відомості із вказаного заочного рішення не підтверджують виникнення й існування у ОСОБА_4 права власності на квартиру, оскільки у цьому спорі предметом розгляду було стягнення боргу з  ОСОБА_2 , а не визнання права власності на його квартиру чи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.
Тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 був власником спірної квартири, адже за ним було зареєстровано право власності на неї на момент відчуження ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, оскільки права власності на квартиру ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не набув, а державна реєстрація не є підставою виникнення його права власності на квартиру.
Також поза увагою апеляційного суду залишилось те, що відомості із договору купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не можуть підтверджувати обставини переходу права власності на спірну квартиру до покупця, якщо таке право не належало продавцеві.
Отже, встановивши, що оскаржуваним судовим рішенням порушено право                       ОСОБА_3 , як власника майна, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру у день, на який Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська призначив розгляд заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 202/5592/16-ц, тому продавши квартиру ОСОБА_4 не мав підстав стверджувати в апеляційній скарзі, що рішення суду першої інстанції стосується його прав та інтересів.
Крім того, у справі № 202/5592/16-ц про стягнення боргу з ОСОБА_2 ОСОБА_4 припустив, що власником квартири може стати саме територіальна громада, оскільки усвідомлював, що не має права на квартиру. Суд зупинив провадження у справі № 202/5592/16-ц саме тому, що для розгляду спору про стягнення боргу, треба встановити, до кого перейде право на квартиру як на спадщину.
Апеляційний суд переглядаючи рішення за апеляційними скаргами осіб, які не брали участі у розгляді справи проте вважали, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, залишив вищевказані обставини поза увагою та не з`ясував чи стосувалося рішення суду першої інстанції прав та інтересів ОСОБА_3 як покупця квартири, оскільки вказана квартира ним була придбана 28 грудня 2016 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, а саме 09 грудня 2016 року. 
Крім того, суду необхідно оцінити належність способу захисту у вигляді вимоги про визнання права власності на квартиру за наявності державної реєстрації на неї за ОСОБА_3 , який придбав її у ОСОБА_4 .
Також слід зазначити, що набувач визнається добросовісним, якщо при укладенні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, проявив обережність і обачність для з`ясування правомочності продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не має бути і необережної форми вини, оскільки він не тільки не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. У свою чергу ОСОБА_3 не проявив належної розумної обачності під час укладення 28 грудня 2016 року договору купівлі-продажу квартири, адже ОСОБА_4 не був власником квартири, бо не мав підстав для набуття її у власність, оскільки заочне рішення у справі про стягнення боргу з  ОСОБА_2 , яким визнано право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, скасовано.
Суду апеляційної інстанції слід надати оцінку договору купівлі-продажу 
від 20 березня 2003 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 8), на предмет відповідності напису на ньому про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , оскільки із наданої КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» довідки 
від 16 серпня 2016 року № 200 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2002 року (т. 1 а. с. 21).
Судом також не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи квитанціям про сплату комунальних послуг від імені ОСОБА_2 за 2017 рік, тобто вже після його смерті (т. 2 а. с. 44-47), адже позивач стверджувала, що проживає у квартирі з 2003 року, однак квитанції про утримання квартири є тільки за 2017 рік, і платником на всіх, крім однієї, є покійний ОСОБА_2 .
Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції не встановив та не дослідив вказані обставини справи, які є необхідними для правильного вирішення цивільно-правового спору, що виник між сторонами.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Вказані у касаційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження щодо порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення судом апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведені в цій постанові правові висновки, об`єктивно дослідити наявні у справі докази в їх сукупності та надати оцінку доводам апеляційної скарги.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пташинський Олександр Анатолійович, задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               І. В. Литвиненко
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                          В. В. Пророк