КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 357/5489/21                                            Головуючий у суді першої інстанції - Цуранов А.Ю.
Номер провадження № 22-ц/824/8590/2022                                             Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 вересня 2022 року                                                                                            м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, в якому просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що йому на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-944, номер запису про право власності: 41157133 від 24 березня 2021 року, належить вказана квартира. 
26 березня 2021 року відповідачам направлена вимога про виселення, однак лист повернуто в зв`язку з закінченням терміну зберігання. 
Так,  ОСОБА_2 усно повідомила позивача, що в квартирі зберігаються її речі та речі її сина, а також що вона добровільно не збирається звільняти майно. 
Вказував, що відповідачі користуються квартирою без жодних на те правових підстав та створюють йому перешкоди в користуванні своєю власністю.
Зазначив про необхідність звільнення відповідачами приміщення без надання їм іншого постійного житлового приміщення, оскільки квартира придбана  ОСОБА_4 за кредитні кошти, що встановлено судовим рішенням. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Так, наголошує, що висновок суду про купівлю спірної квартири  ОСОБА_2  частково за власні кошти, а не виключно за кредитні, не є беззаперечним, на підтвердження такої позиції стороною не було надано фінансового документу банківської установи про конвертацію доларів США (кредитних коштів) по курсу НБУ у  грошовий еквівалент, що менший вартості квартири, придбаної за гривні.
Вважає, що різниця між наданими кредитними коштами в валюті та гривневий еквівалент у 6% є несуттєвою та може свідчити про конвертування  ОСОБА_2  валюти за більш вигідним курсом у приватної особи або на її домовленість з продавцем, що саме 38 714 доларів США  (кредитні кошти) є еквівалентом 206 906 грн. (вартість квартири вказана у договорі).
Також вказує, що висновок суду що спірна квартира є єдиним житлом  ОСОБА_2 , а володіння нею квартирою за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності є лише суб`єктивною думкою позивача, спростовуються наданою Інформаційною довідкою з ДРРПНМ №269863705 від 10 серпня 2021 року, а також даний факт встановлено в судовому рішенні у справі №357/6781/21 про визнання електронних торгів недійсними від 09 лютого 2022 року, що набрало законної сили 15 березня 2022 року.
Крім того, ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 як члени родини власника житла ( ОСОБА_7 ) мають право на користування житлом, яке належить чоловікові відповідача-1, якому на праві власності належить інша квартира за адресою: АДРЕСА_2 , а тому  враховуючи положення статті 405 ЦК України  ОСОБА_2  забезпечена іншим житловим приміщенням для проживання .
07 вересня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого повністю заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Наголошує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що у його ( ОСОБА_6 ) власності наявне будь-яке інше придатне для проживання житло, й наразі він мешкає саме у спірній квартирі. 
Зазначає, що позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не наводилось пропозицій щодо надання іншого житла із зазначенням адреси для відповідачів, яких він намагається виселити.
Разом з тим, також 07 вересня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_5 , у якому посилається на те, що твердження апелянта про можливу конвертацію нею кредитних коштів за вигіднішим курсом або домовленість із продавцем квартири про зазначення певної вартості в договорі є лише його суб`єктивним припущення і не підтверджується доказами.
ОСОБА_5 наголошує, що квартиру  АДРЕСА_1 нею було придбано не лише за кредитні кошти, а й за її власні, а тому неможливо виселити її та членів її родини без надання іншого приміщення для проживання, оскільки це суперечить ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР. 
Щодо доводів апелянта про наявність у ОСОБА_5 спільної сумісної власності, відповідач-1 вказує, що згідно наданої Інформаційної довідки «власність спільна сумісна», що не є належним та допустимим доказом про одноосібне право власності ОСОБА_5 на таке майно. Крім того, у матеріалах справи відсутнє підтвердження наявності іншого, крім спірної квартири, придатного для проживання житла у особистій власності у кожного з відповідачів.
Враховуючи викладене у відзиві, ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване ним судове рішення - залишити без змін.
При апеляційному розгляді справи апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи викладені, ним в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Представник відповідача у справі ОСОБА_8 , адвокат Федоренко В.С. заперечив щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та  представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 4 вересня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_9 був укладений кредитний договір № 28-07-И/05, згідно з яким позичальнику було надано готівкою кредитні кошти в розмірі 38 714 доларів США зі сплатою 13,5% річних (п. 2.1); з цільовим призначенням на придбання однокімнатної квартири, розташованої в АДРЕСА_3 , загальною площею - 31,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м. (п. 2.3).
Відповідно до п. 5.1 договору забезпечення виконання зобов`язань за цим договором є застава нерухомого майна (іпотека) - однокімнатної квартири в АДРЕСА_3 , загальною площею - 31,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м.
З метою забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_10 було укладено договір поруки № 28-07-П1/05 від 04.09.2007 року, відповідно до якого, поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
04 вересня 2007 року ОСОБА_9 за 206 906 грн. придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, реєстровий номер 1-5242 (а.с. 48) .
Стороною відповідача надано витяг з сайту НБУ про офіційний курс валют станом на 04 вересня 2007 року, з якого вбачається, що 100 доларів США дорівнює 505 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року частково задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 04.09.2007 року № 28-07-И/05 в розмірі 29 061,59 доларів США, з яких: заборгованість за основним боргом - 20 035,45 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом - 9 026,14 доларів США, пеня 100 000 грн. та судовий збір 3 654 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
22 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області (провадження № 22-ц/780/182/17) вказане рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_10 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 28-07-И/05 від 04.09.2007 року та солідарного стягнення судового збору скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року залишено без змін.
Згідно зі свідоцтвом, посвідченим 24 березня 2021 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., реєстровий № 1-394, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі акту № 62385254 про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем Сидорчуком А.А. 24 грудня 2020 року.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 249743198 від 24.03.2021 року, вказаним нотаріусом, як державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за позивачем, номер запису про право власності: 41157133 від 24.03.2021 року.
29 березня 2021 року ОСОБА_1 направив претензію-вимогу ОСОБА_9 та іншим мешканцям про виселення з належної йому квартири.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 269863705 від 10 серпня 2021 року, за пошуковим запитом за частковим співпадінням ОСОБА_7 , відповідно до договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 65,6 кв.м, форма власності - приватна, вид спільної власності - сумісна, розмір частки - 1/1.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 16 жовтня 2015 року одружилися, що підтверджується копією актового запису про шлюб Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області № 1653.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції  мотивував своє рішення тим, що спірна  квартира була придана відповідачкою у справі ОСОБА_8 не тільки за кошти отримані у кредит від банку, а також і частково за належні їй грошові кошти, що унеможливлює  виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, а такого позивач не запропонував. Тому  посилаючись на норми ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» відмовив у задоволенні позовних вимог.  
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК України.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України (постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484 цс 15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197 цс 16).
Такий правовий висновок у подальшому підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі  № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93 цс 19). У цій постанові, зокрема, зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК України.
Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до  статті 109 ЖК України, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
У справі, що розглядається,  позивач у справі ОСОБА_1 набув право власності на предмет іпотеки на підставі акту № 62385254 про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем Сидорчуком А.А. 24 грудня 2020 року.
Придбаваючи вказану квартиру на електронних торгах  ОСОБА_1 як набувач  мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та мав можливість перевірити хто зареєстрований, проживає та користується спірною квартирою. 
Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі проведених  електронних торгів квартирі, обмежує  його право  на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо будинок придбаний не за рахунок коштів, отриманих у позику.
Таким чином, ОСОБА_1 , набуваючи з електронних торгів право власності на квартиру -як новий власник спірної квартири, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування нею.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93 цс 19).
Крім того, подібні висновки висловлені Верховний Судом у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц (провадження  № 61-44536 св 18), від 09 вересня 2021 року у справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490 св 21), від 21 грудня 2021 року у справі № 713/2311/19 (провадження № 61-9320 св 21).
Зазначені правові висновки є тривалий час незмінними, а згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
За таких обставин суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК України. При цьому відповідач набувши  права  власності на вказану квартиру  вселившись у вказану квартиру сама та вселивши в неї члена своєї родини ОСОБА_3   набули права користування вказаною квартирою, тому ви силенні їх із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, є фактично наслідком позбавлення їх права на житло та є крайнім заходом втручання у права на житло. 
Доводи апелянта  проте, що вказана квартира могла була  бути придбана лише за  кошти отриманні у кредит, спростовано наданими відповідачами письмовими доказами.
Так  згідно договору купівлі-продажу від 04 вересня 2007 року квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_8 за 206 906 грн., при цьому за договором № 28-07-И/05 від 04 вересня 2007 року їй було надано готівкою кредитні кошти в розмірі 38 714 доларів США з цільовим призначенням на придбання однокімнатної квартири. 
За офіційним курсом НБУ станом на дату отримання кредиту та придбання квартири (04.07.2007 року), отриманий відповідачем кредит у розмірі 38714 доларів США дорівнював 195505 грн., що не покриває вартості квартири за договором, тому суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про факт придбання ОСОБА_8 спірної квартири не повністю за кредитні кошти, а частково за свої власні кошти.
В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, а також постанов Верховного Суду  від 12 квітня 2021 року у справі №310/2950/18 та від 28 червня 2022 року у справі №686/6268/21 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, установивши, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, частково придбана за кредитні кошти та частково - за власні кошти позичальника, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів з такого житла без надання іншого жилого приміщення.
Доводи апелянта  щодо можливості виселення відповідачів з подальшим  їх вселення в квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві власності  зареєстрована за  ОСОБА_7 , не можуть слугувати підставою для скасування вказаного судового рішення та задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_7 не є учасником розгляду вказаної справи та   позивачем  не заявлялися такі вимоги. Крім того думка самого власника щодо вселення до  житлового приміщення, яке за ним зареєстровано не  з`ясовувалась.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на те, що судовий збір при поданні апеляційної скарги  сплачувався позивачем, а колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, тому перерозподіл судових витрат апеляційним судом не проводиться. 
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:
   Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення,  а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року залишити без змін. 
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 22 вересня 2022 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                       М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                            Т.Ц.Кашперська                                                                                                              В.О.Фінагеєв