Номер провадження: 22-ц/813/3413/22 
Справа № 523/9829/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія:19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» про визнання договорів недійсними, -         
ВСТАНОВИВ

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» про визнання договорів недійсними. Позов обґрунтовано тим, що 14.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 330068,00 доларів США. Кредит надавався на строк 216 місяців по 14 травня 2025 року. 12 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 був укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс» відступило за плату ОСОБА_2 належні йому права вимоги за кредитки договором, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а також зобов`язується укласти договір про відступлення прав за Іпотечним договором. На думку позивача, укладений між ТОВ «Фінансова компанії «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. З укладенням договору про відступлення прав вимоги у кредитному договорі та іпотечному договорі відбулась заміна кредитодавця на особу, яка не відноситься до фінансових установ в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу та не може виступати кредитором у кредитному договорі у сенсі ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа (а.с.3-6).
20 травня 2021 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» про визнання договорів недійсними залишено без задоволення (а.с.73-78).
25 червня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення порушує права ОСОБА_1 та підлягає скасуванню. В апеляційній скарзі апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено обставини справи, адже як вважає апелянт, в даному випадку має місце не «відступлення права вимоги» між сторонами, а саме продаж боргу ОСОБА_1 тобто, договір факторингу, який має в основі фінансово-кредитну діяльність. Крім того, апелянт наголошує, що борг було викуплено разом із пенею та відсотками, а тому така діяльність підлягає ліцензуванню. Апелянт посилається на висновки Верховного Суду та вказує на те, що відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор – банк або інша фінансова установа.
06.04.2022 представник апелянта надав доповнення до апеляційної скарги. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.
Враховуючи наведене, оскільки апелянтом був пропущений строк на подання доповнення до апеляційної скарги та не зазначені поважні причини пропуску такого строку, апеляційний суд на підставі ст. 127 ЦПК України залишає без розгляду доповнення до апеляційної скарги.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. 
Учасники провадження про час, місце та порядок судового розгляду повідомлені належним чином. Клопотання про участь в справі в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за відсутності сторін до суду не подавали. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Приймаючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є суб`єктом підприємницької діяльності відповідно до ст. 1079 ЦК України, що також підтверджує факт укладення ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 договору про відступлення прав вимоги, а не факторингу. Також аналізуючи спірні правовідносини суд послався на правову позицію Верховного суду України в постанові від 06.07.2015 № 6-301цс15.
Разом з тим, суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини, що мають значення для справи та не врахував судову практику з розгляду подібних правовідносин, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає скасуванню. 
Фактичні обставини справи
14 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», з однієї сторони та ОСОБА_1 , з другої сторони, укладено кредитний договір №014/0054/74/74610, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 330068,00 доларів США, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також процентів за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та Тарифів Банку тощо. Кредит надавався на строк 216 місяців по 14 травня 2025 року (а.с. 7-9).
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0054/74/74610 від 14.05.2007 між сторонами був укладений іпотечний договір від 14.05.2007 року, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 , що складається у цілому з одного житлового будинку під літ. «К» житловою площею 85,4 кв.м, загальною площею 152,5 кв.м та господарчих будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 595 кв.м, що знаходиться у фактичному користуванні. Відповідно до п. 1.2. іпотечного договору іпотекодавець зобов`язався протягом трьох місяців, з дня укладення договору купівлі-продажі домоволодіння, отримати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати його в іпотеку (а.с.13-17).
Крім того, 14.05.2007 був укладений Договір поруки №014/0054/74/74610/1 між банком та ОСОБА_3 , як поручителем в забезпечення кредитного договору (а.с.10-11), а також Договір поруки №014/0054/74/74610/2 від 14.05.2007, укладений між Банком та ОСОБА_4 як поручителем за борговим зобов`язанням ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором (а.с.12).
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2013 року позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» був задоволений. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффазен Банк Аваль» заборгованість на загальну суму 11 704 853, 13 гривень, яка складається з заборгованості з кредитом - 2 555 264, 51 грн, заборгованості за відсотками - 1 724 190,41 грн, пені за прострочення кредиту - 7 425 398, 21 грн та судових витрат у розмірі 1700 грн, витрат на ІТЗ – 120 грн (а.с.18-19). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04.06.2014 заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.11.2013 скасоване та ухвалене нове рішення. Так апеляційний суд вирішив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 11 704 853, 13 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 2 555 264, 51 грн, заборгованості за відсотками - 1 724 190,41 грн, пені за прострочення кредиту - 7 425 398 21 грн; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 11 704 853, 13 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 2 555 264, 51 грн, заборгованості за відсотками - 1 724 190,41 грн, пені за прострочення кредиту - 7 425 391 21 грн; також суд вирішив стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про судові витрати у розмірі 1820 грн (а.с. 20-22).
12 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 був укладений договір відступлення права вимоги №12-03/20/3, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанії «Укрфінанс груп» відступило за плату ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором №014/0054/74/74610 від 14 травня 2007 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а також права вимоги за договорами забезпечення. Відповідно до п. 2.6. договору в дату відступлення права вимоги кредитор вважається таким, що відступив та передав, а новий кредитор таким, що прийняв та набув всіх прав кредитора щодо поручителів за Договором поруки №014/0054/74/74610/1 від 14.05.2007 та Договором поруки №014/0054/74/74610/2 від 14.05.2007. Відповідно до п. 2.7. договору протягом 5 днів з дати відступлення права вимоги сторони зобов`язуються укласти в нотаріальній формі договір про відступлення прав за іпотечним договором б/н від 14 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений нотаріусом за реєстровим № 1361 (а.с.23-25).
ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» повідомили боржнику, що 12.03.2020 всі права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором разом з договорами поруки та іпотечним договором від 14.05.2007 перейшли до ОСОБА_2 (а.с. 26).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.09.2020 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень – іпотека щодо нерухомого майна: будинку АДРЕСА_1 , що складається у цілому з одного житлового будинку під літ. «К» житловою площею 85,4 кв.м, загальною площею 152,5 кв.м та господарчих будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 595 кв.м. Індексний номер 54134064, іпотекодавець ОСОБА_1 , іпотекодержатель ОСОБА_2 18.09.2020 іпотека була припинена в зв`язку з набуттям ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки.
Нормативно-правова база та оцінка апеляційного суду
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
За ст. 350 ГК України банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи.
Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» факторинг – це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
З наведеного вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
В контексті обставин даної справи з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги.
Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Аналогічна позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 в справі № 909/968/16 та від 31.10.2018 в справі № 465/646/11. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.
Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне положення містить ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права). 
Апеляційний суд зауважує, що будь-яких доказів, інформації тощо щодо перебування в стані ліквідації, позбавлення ліцензій на здійснення фінансових операцій попередніх кредиторів матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. Тому, апеляційний суд враховує висновки ВП ВС в постановах від 11.09.2018 в справі № 909/968/16, від 31.10.2018 в справі № 465/646/11 та від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що аналогічна позиція висловлена КЦС ВС в постановах від 19.01.2022 в справі № 766/10404/19, від 12.04.2022 в справі № 214/932/16, від 26.04.2022 в справі № 308/1169/20.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 
Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Отже, відступлення права вимоги за іпотечним договором має похідний характер від відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції не дослідив всі обставини, які мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасовує та ухвалює нове рішення про задоволення позову. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року- скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» про визнання договорів недійсними – задовольнити.
Визнати недійсним кредитний договір відступлення прав вимоги № 12-02/20-3, укладений 12 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 , предметом якого є відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/0054/74/74610, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 14 травня 2007 року.
Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладений 12 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 , предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 14 травня 2007 року.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький