УХВАЛА
19 вересня 2022 року 
м. Київ
справа №160/23091/21
адміністративне провадження № К/990/23407/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року 
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року
у справі №160/23091/21 
за позовом Дніпровського міського центру зайнятості 
до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, 
третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві 
про визнання протиправними дії та зобов`язання прийняти до виконання наказ, -
ВСТАНОВИВ:
Дніпровський міський центр зайнятості звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві,  третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині повернення наказу №910/6471/19, виданого 14 січня 2020 року Господарським судом м. Києва; 
-зобов`язати відповідача прийняти до виконання наказ №910/6471/19, виданий 14 січня 2020 року Господарським судом м. Києва, про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь Дніпровського міського центру зайнятості 25672,70 грн. заборгованості та 1921,00 грн. судового збору.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення Дніпровському міському центру зайнятості наказу Господарського суду міста Києва від 14 січня 2020 року по справі № 910/6471/19, поданого для виконання заявою від 17 серпня 2021 року № 3110; зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві прийняти до виконання наказ по справі № 910/6471/19, виданий 14 січня 2020 року Господарським судом м. Києва, про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь Дніпровського міського центру зайнятості 25672,70 грн. заборгованості та 1921 грн. судового збору.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві  задоволено частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року скасовано у частині розподілу судових витрат, у цій частині прийняти нове рішення про відмову у стягненні на користь Дніпровського міського центру зайнятості за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві витрат на сплату судового збору у розмірі 2270 грн. У іншій частині рішення залишено без змін.
29 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі №160/23091/21.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Статтею 129 Конституції України        однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує    стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Згідно з частиною першою  статті 13 КАС України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої  статті 328 КАС України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Пунктом 2 частини п`ятої    статті 328 КАС України    передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 257 КАС України    за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною шостою  статті 12 КАС України  передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.
Такий перелік не є вичерпним.
Відповідно до частини 4  статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження (частина четверта  статті 12 КАС України), а також через складність та інші обставини.
Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру судових рішень справа №160/23091/21 розглядалася судами за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги про наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України  та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд відхиляє такі доводи відповідача з огляду на те, що в обґрунтування вказаного твердження скаржник жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики цієї справи із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розумінні та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Крім того, питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Також Суд зазначає, що обґрунтування касаційної скарги зводиться до викладення обставин справи, цитування, зокрема, змісту пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, посилання на допущення судами попередніх інстанцій істотних помилок при застосуванні норм матеріального права, незгоди відповідача із оскаржуваними судовими рішеннями та обґрунтування такої незгоди відповідними посиланнями на нормативно-правові акти України, постанови Верховного Суду, однак, відповідно до частини другої статті 341 КАС України,  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, наведені відповідачем в касаційній скарзі обставини є загальними і в контексті обставин справи не дають підстав для висновку, що саме ця справа чи стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України.
Таким чином, оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів констатує, що скаржниками не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої    статті 328 КАС України  у касаційних скаргах відсутні та такі обставини не встановлені судом з поданих матеріалів касаційних скарг.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями  12,    328,  329,  333 КАС України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі №160/23091/21. 
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

..................................
..................................
..................................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду