ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4960/22 Справа № 176/134/22  Категорія 59 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кучма В.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що за умовами укладеного 10 лютого 2020 року в усній формі договору позики, вона отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 15 000 грн. зі строком повернення до 30 грудня 2020 року, на підтвердження чого власноруч було складено розписку. За усною домовленістю, погодили умови повернення боргу, шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку ОСОБА_3 . 
Однак, помилившись у цифрах номеру банківської картки помилково перерахувала у період з вересня 2020 року по листопад 2020 року на банківську картку ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 12 957,98 грн. 
Вказує, що з ОСОБА_1 особисто не знайома, ніяких договорів з ним не укладала, а тому жодних підстав для перерахування коштів не існувало, тому 08 грудня 2021 року звернулася до останнього з вимогою про повернення помилково отриманих грошових коштів, проте останній грошові кошти так і не повернув. 
Посилаючись на положення статтей 1212 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 12 975, 98 грн.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 12 975, 98 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю достатніх правових підстав, у розумінні вимог статті 1212 ЦК України для задоволення позову, оскільки безпідставне збагачення відповідача за рахунок коштів позивача, яке не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, оскільки наявності договірних або деліктних відносин між сторонами судом не встановлено, адже спірні кошти набуті відповідачем за рахунок позивача, з яким вона не пов`язана договірними правовідносинами щодо цих коштів, без правової підстави на те, тому у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, яке є безпідставно набуте. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не встановив правовідносини, які виникли між сторонами спору, не з`ясував, які правові підстави отримання відповідачем грошових коштів, передбачених здійсненими позивачем переказами. Судом залишено поза увагою, що позивачем не дотримано порядок врегулювання питання повернення помилково сплачених коштів.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що відповідно до банківських чеків АТ КБ «ПриватБанк», які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 перерахувала на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 кошти на загальну суму 12 975,98 грн., а саме: 26 жовтня 2020 року - 4 990,99 грн., 17 вересня 2020 року - 998,00 грн.; 16 листопада 2020 року - 998,00 грн.; 15 жовтня 2020 року - 998,00 грн.; 26 жовтня 2020 року 4 990,99 грн. (а.с.9-13).
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 зазначала, що дані кошти призначені громадянці ОСОБА_3 , які позивач була винна відповідно до розписки від 10 лютого 2020 року (а.с.17). 
Кошти на рахунок ОСОБА_1 були перераховані помилково, з відповідачем ОСОБА_2 особисто не знайома, ніяких договорів з ним не укладала, а тому жодних підстав для перерахування коштів не існувало.
08 грудня 2021 року ОСОБА_2 на адресу відповідача направила претензію про повернення безпідставно отриманих коштів, де повідомила свій розрахунковий рахунок та вимагала у семиденний термін з моменту отримання претензії здійснити перерахунок коштів у сумі 12 975,98 грн. (а.с.14-16). Однак, дана претензія була відповідачем ОСОБА_1 , проігнорована.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши відсутність договірних або деліктних відносин між сторонами, дійшов висновку про безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача та наявністю підстав для повернення коштів позивачу. 
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Загальні підстави виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого);
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України
від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.
Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).
Звертаючись з цим позовом до суду, ОСОБА_2 вказувала, що перерахувала кошти на картку відповідача внаслідок помилки, зокрема, невірно вказавши номер картки ОСОБА_4 . 
Відповідно до частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, саме на позивача покладений процесуальний обов`язок доказування і надання принаймні логічного пояснення непослідовності власних дій, які б міг оцінити суд та які можна було б перевірити належними доказами.
Вирішуючи спір, судом першої інстанції не враховано, що перерахування коштів відбулося не одноразово, а носило регулярний та систематичний характер протягом трьох місяців, а також те, що у всіх копіях дублікатів чеків чітко зазначено отримувача коштів - ОСОБА_1 та його код платника. Таким чином, наявні підстави стверджувати, що  ОСОБА_2 була знайома з ОСОБА_1 до виникнення спірних правовідносин та обізнана про перерахування нею вказаних сум грошових коштів на карту відповідача. 
З урахуванням викладеного, встановлені судом апеляційної інстанції обставини спростовують твердження позивача про помилковість перерахування коштів, з огляду на те, що остання поза розумним сумнівом не могла не знати про перерахунок коштів саме ОСОБА_1 і протягом більш ніж рік не вчиняла дій на їх повернення, свідчить, на думку колегії суддів про те, що позивач своїм мовчанням підтвердила наявність волі на перерахунок відповідачу зазначених коштів.
Врахувавши в сукупності вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку про недоведення позивачем помилкового здійснення перерахування коштів на картку ОСОБА_1 , що виключає безпідставне набуття відповідачем коштів.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що апеляційним судом було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , справа розглянута по суті з ухваленням нового судового рішення, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 488,60 грн. 
Також, відповідач просив стягнути з позивача судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 2000 грн.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду апеляційної інстанції надано: договір про надання правової допомоги №19/11/02/2022 від 11 лютого 2022 року, протокол погодження обсягу, вартості, умов оплати послуг правничої допомоги від 11 лютого 2022 року, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 16 лютого 2022 року, меморіальний ордер №@2PL102065, копія ордеру на надання правничої допомоги (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
З опису наданих послуг вбачається, що вказані послуги надавалися відповідачеві адвокатом та полягають у тому, що адвокат склав відзив у цивільній справі №176/134/22.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача витрати за надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 2 000 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
       
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 488,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
               
Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова