Справа № 308/1181/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        10 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.
за участю секретаря                ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/1181/22 за скаргою боржника ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), заінтересована особа стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», на рішення державного виконавця про арешт коштів боржника та скасування цього арешту, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року, повний текст якої складено 17 лютого 2022 року, головуюча суддя Голяна О.В., -

встановив:

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяла адвокат Стецяк Т.І., подала 27.01.2022 до суду зазначену скаргу, де суб`єктом оскарження визначила Ужгородський відділ ДВС в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), заінтересованою особою визначила стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» і мотивувала скаргу таким.
На примусовому виконанні державного виконавця Ужгородського відділу ДВС в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Белякова М.І. перебуває виконавчий лист, виданий 09.03.2016 Ужгородським міськрайонним судом у справі № 308/2295/13 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 267097,91 грн та судового збору 2670,98 грн на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яким був замінений первісний стягувач ПАТ «Родовід Банк» в ході примусового виконання рішення (ВП № 51237021).
В ході виконавчого провадження готувалося звернення стягнення на майно боржника (земельну ділянку), проти чого боржник не заперечував.
Однак, 17.01.2022 ОСОБА_1 , яка працює педагогом-організатором в Кам`яницькій ЗОШ І-ІІІ ступенів і отримує заробітну плату на рахунок, відкритий в AT КБ «ПриватБанк», отримала sms-повідомлення про те, що її картковий рахунок заблокований на виконання постанови держвиконавця про накладення арешту. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, вона дізналась, що 17.01.2022 державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих банківських рахунках.
Оскільки боржник отримує виключно заробітну плату на рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», ухваленням цієї постанови виконавець фактично змінив спосіб стягнення, тобто має намір стягнути заборгованість не за рахунок майна (в тому числі, коштів) боржника, а за рахунок його заробітної плати.
Тим часом, у матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які документи, які можуть свідчити про те, що виконавець переконався у відсутності чи недостатності майна у боржника, а також про те, що він звертався до банків із запитами на отримання інформації про рахунки ОСОБА_1 , відкриті у банках, та кошти, що містяться на цих рахунках. Зважаючи на те, що Отже, арешт може бути накладений після виявлення коштів боржника, у виконавця не було визначених законом повноважень для арешту рахунків боржника.
Крім того, частина 3 статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає винесення виконавцем постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка направляється на виконання, а не постанову про арешт коштів боржника.
Виконавець може застосовувати різні види стягнення, проте, повинен враховувати законні інтереси боржника. Звернення стягнення на заробітну плату боржника і накладення арешту на такі доходи повинно бути обґрунтованим та застосовуватися після використання інших видів стягнення на майно боржника. Застосувавши арешт до заробітної плати боржника держвиконавець по суті позбавив його права на отримання заробітної плати та засобів до існування, що є істотним порушенням прав людини. 
Посилаючись на ці обставини, боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 просила:
визнати постанову заступника начальника Ужгородського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Белякова М.І. про арешт коштів боржника від 17.01.2022 у ВП № 51237021, якою накладено арешт на кошти, що містяться та надходять у вигляді заробітної плати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на рахунок № ІВАN НОМЕР_2 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570), неправомірною;
скасувати арешт, накладений постановою заступника начальника Ужгородського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Белякова М.І. про арешт коштів боржника від 17.01.2022 у ВП № 51237021.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.02.2022 у задоволенні скарги відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності скарги по суті.

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Стецяк Т.І., оскаржила ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану, посилається загалом на ті самі доводи і обставини, якими мотивувалася скарга. Крім цього, вказує на особливості правового режиму банківських рахунків, зокрема, на відсутність підстав для блокування та арешту рахунку, призначеного для отримання заробітної плати, з якого на підставі постанови виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а не про арешт коштів, можуть стягуватися не більше 20% надходжень.
Зазначає також, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам та мотивації наведеним у скарзі, натомість помилково ґрунтував своє рішення виключно на правових висновках, здійснених Верховним Судом у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 905/361/19 та від 07.07.2021 у справі № 712/9660/20, тоді як відповідні висновки стосуються інших правовідносин
Виходячи з цього, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, скаргу задовольнити.

У відзиві на апеляцію Ужгородським відділ ДВС в Ужгородському районі закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 адвоката Стецяк Т.І., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Згідно зі ст. 2, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 76-81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (подання скарги), так і право на пред`явлення вимог, подання скарги щодо конкретної особи, конкретного суб`єкта та обов`язок такої конкретної особи (суб`єкта оскарження) відповідати за пред`явленими до неї вимогами (поданою скаргою); здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, або в інший ефективний спосіб, що не суперечить закону.

Учасниками цивільних і процесуальних відносин є фізичні та юридичні особи (ст.ст. 1, 2, 24-26, 30, 80, 91, 92 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48 ЦПК України).

Скарги на дії, бездіяльність, рішення державних виконавців розглядаються за загальними правилами, встановленим цивільним процесуальним законом, із винятками і особливостями, передбаченими Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». За правилами, встановленими ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Аналогічно це питання щодо суб`єкта оскарження регулюється й положеннями ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII).

Таким чином, по захист своїх порушених прав, в тому числі, зі скаргою, може до суду звернутися особа, права якої порушені, зокрема, боржник у виконавчому провадженні, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі скаржника відповідає обов`язок належного суб`єкта, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються (суб`єкта оскарження), усунути відповідне порушення. Сторона виконавчого провадження може оскаржити рішення, дії (бездіяльність) саме конкретного державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України (ст. 13 ч. 1 ЦПК України), тобто, за зверненням, поданим щодо реальної особи, яка має цивільну та процесуальну право- і дієздатність і повинна відповідати за скаргою. У цьому розумінні та з урахуванням положень ст. 19 Конституції України суд управі здійснювати провадження в справі в порядку цивільного судочинства лише відповідно до правил, встановлених цивільним процесуальним законом, і в межах повноважень, наданих суду законом у такому процесі.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 подала до суду скаргу на постанову державного виконавця, проте, суб`єктом оскарження вказала у скарзі Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 1-6). За складом учасників процесу суб`єктом оскарження є Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Заступника начальника цього органу ДВС Белякова Максима Ігоровича боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 учасником процесу в своїй скарзі не визначала.

Водночас боржник просив визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Белякова М.І. та скасувати накладений цим виконавцем арешт коштів боржника.

Виходячи з наведених вище положень закону та з норм ст. 450 ч.ч. 1, 3, ст. 451 ч. 2 ЦПК України, саме на суб`єкта оскарження – державного виконавця чи іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, а в разі відсутності відповідної особи (звільнення) – на залучену судом до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника, суд покладає відповідні обов`язки в разі задоволення скарги.

Втім, боржник ОСОБА_1 звернулася зі скаргою не визначивши належного суб`єкта оскарження, позаяк орган ДВС не є таким відповідно до положень ЦПК України, а посадова особа органу державної виконавчої служби, рішення якої оскаржується, не була визначена як суб`єкт оскарження і як учасник процесу в будь-якому процесуальному статусі. Заст. начальника Ужгородського ВДВС в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Беляков М.І. не брав участі в справі. 

Таким чином, боржник  ОСОБА_1 не звернулася зі скаргою на рішення та дії належного суб`єкта оскарження та в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом.

Розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Боржник на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і подав скаргу не визначивши належного суб`єкта оскарження, зазначивши натомість суб`єктом оскарження орган ДВС, який таким не міг бути. Тим часом, саме належний суб`єкт оскарження у справі вправі доводити свою правову позицію, подавати заперечення проти скарги тощо. Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки учасників процесу, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов`язків відповідних суб`єктів виконавчого провадження мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є і бере участь належний суб`єкт оскарження – державний виконавець. З матеріалів справи убачається, що постанову від 17.01.2022 про арешт коштів у виконавчому провадженні № 51237021 (а.с. 33) винесено саме посадовою особою органу ДВС – ОСОБА_2 .

Тож скаргу не було подано, а справу не було вирішено щодо належного суб`єкта оскарження, чого зазначення заступника начальника Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Белякова М.І. у скарзі не усуває. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного учасника процесу для вирішення скарги. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, судове рішення не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення скарги через відсутність у справі належного суб`єкта оскарження, без якого про законність вирішення скарги не йдеться. Питання обґрунтованості скарги по суті, її доведеності, інші обставини і питання наразі значення не мають і не можуть вирішуватися з огляду на вищевказані процесуальні причини, що встановлені під час апеляційного розгляду справи. За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені, що унеможливлює вирішення апеляційним судом скарги та апеляції по суті.

Положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тож вирішення справи щодо неналежного суб`єкта оскарження та відсутність у справі необхідного для вирішення скарги суб`єкта оскарження є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для вирішення скарги боржника по суті та ухвалив рішення про відмову в ній із порушенням норм процесуального права, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, ухвалу суду скасувати, скаргу боржника залишити без задоволення з наведених вище процесуальних підстав.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року скасувати, скаргу боржника ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), заінтересована особа стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», на рішення державного виконавця про арешт коштів боржника та скасування цього арешту залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 жовтня 2022 року.

Судді