КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
20 жовтня 2022 року                                                                                     м. Київ
 
Справа №559/4152/21
                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/8829/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 судді-доповідача:      Соколової В.В.
суддів:                       Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Чирки С.С. 23 травня 2022 року у м. Бориспіль, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
В С Т А Н О В И В
 
У травні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором  №б/н від 10 червня 2009 року в розмірі 20393,78 грн, з яких 15769,22 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4624,56 грн - заборгованість за простроченими відсотками. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 10 червня 2009 року відповідач отримала у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань відповідачем за кредитним договором утворилась заборгованість.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 15769,22 грн в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором та 1755,24 грн судового збору. 
В задоволенні решти позову відмовлено.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15769,22 грн. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченими відсотками залишені без задоволення як безпідставні, оскільки вони не ґрунтуються на умовах укладеного договору, а анкета-заява не містить таких умов. 
 
Не погодилось із вищезазначеним судовим рішенням, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема,  представник вказує на те, що судом було зроблено помилковий висновок про відсутність договірних зобов`язань, так як договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви, а кредит був наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку. При цьому підпис під Умовами і Правилами не є необхідним. Відповідач користувалась кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку, а тому зобов`язана була повертати кредитні кошти щомісяця та сплачувати відсотки за користування ними. Однак відповідач цього не вчинила, що свідчить про порушення взятих на себе зобов`язань і наявність підстав для примусового стягнення з урахуванням нарахованих штрафних санкцій. Також вказує на те, що у п.1.1 договору сторонами була визначена базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3 % на місяць та внесення  щомісячних платежів в рахунок погашення заборгованості.   
Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині не задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.  
 
Відповідач відзив на апеляційну скаргу  до суду апеляційної інстанції не надала.
 
У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
 
Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.
30 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір за умовами якого остання отримала кредитний ліміт «Фінансовий фіксований» в сумі 2100 грн, зі сплатою 3% на місяць за користування кредитними коштами та його повернення щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості. Дія кредитного ліміту припиняється останнім місяцем до якого діє кредитна карта (а.с.53-59).
10 червня 2009 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якою визначений кредитний ліміт по карті «Універсальна» 10000,00 грн, базова процентна ставка не визначена, але визначена щомісячна комісія у розмірі 3% (а.с.52).
Копіями паспортних даних відповідача підтверджується зміна прізвища відповідача з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з укладенням нею шлюбу (а.с.64,65). 
Позивачем зазначається, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач вказує на те, що 01 червня 2006 року відповідачу була надана платіжна карта зі строком дії до червня 2013 року, в подальшому було видано ще 6 карток, строк дії останньої квітень 2022 року, що підтверджується довідкою банку (а.с.51). Також з довідки банку вбачається здійснення неодноразово зміни кредитного ліміту, зокрема, 27 квітня 2020 року до 16000 грн, а з 04 травня 2020 року  кредитний ліміт становить 0,00 грн (а.с.50).
З виписки по рахунку відкритому позивачем на ім`я відповідача вбачається що в період з 26 червня 2006 року по 01 вересня 2020 року мало місце видача кредитних коштів, поповнення рахунку готівкою, списання відсотків за користування кредитними коштами (а.с.34-49).
Позивач посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором та станом на 28 грудня 2020 року заборгованість становить 20393,78 грн, яка складається з наступного: 15769,22 грн - заборгованість за тілом кредитом; 4624,56 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Наявність заборгованості позивач підтверджує розрахунком (а.с.7-33).
 
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В силу ч.ч. 1,2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до п.23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживчий кредит  -  кошти,  що  надаються  кредитодавцем (банком  або  іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
В порядку ч.ч.1-4 ст. 11 цього Закону Договір про надання  споживчого  кредиту  укладається  між кредитодавцем  та  споживачем,  відповідно  до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або  бере  зобов'язання  надати  їх споживачеві  для  придбання  продукції  у  розмірі  та  на умовах, встановлених договором,  а споживач  зобов'язується  повернути  їх разом з нарахованими відсотками. 
Не вважається  пропонуванням  споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. 
Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту 
кредитодавець  зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким  описом  відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну  сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про  надання  кредиту  (перелік  усіх  витрат, пов`язаних   з   одержанням   кредиту,   його  обслуговуванням  та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та,  якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий   режим   сплати   відсотків  та  про  державні субсидії,  на які споживач має право,  або відомості про  те,  від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
У разі     ненадання     зазначеної     інформації суб'єкт господарювання,  який повинен її  надати,  несе  відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. 
Кредитодавець   не   має   права  вимагати  від  споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. 
Персональні дані,  одержані  від  споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту,  можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. 
Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. 
Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. 
Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. 
Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. 
У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим  кредитом споживач  повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. 
 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В порядку ч. 2,  ч. 4 та ч. 8 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
В силу ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зроблений правий висновок, за яким без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Аналогічні висновки викладені, зокрема і в Постановах Верховного Суду від  21 вересня 2020 року у справі № 207/2952/17, від 26 серпня 2020 року у справі № 766/19614/18 та ін.,  що свідчить про усталену судову практику. 
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, в тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін, і оформлений у формулярах або інших стандартних формах за підписом сторін.
В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
У даній справі між сторонами 30 червня 2006 року був укладений договір про відкриття кредитної карти, за умовами якого остання отримала кредитний ліміт «Фінансовий фіксований» в сумі 2100 грн, зі сплатою 3% на місяць за користування кредитними коштами та його повернення щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості. Дія кредитного ліміту припиняється останнім місяцем до якого діє кредитна карта. Да даними позивача кредитна карта видана в 2006 році мала термін дії до червня 2013 року. Таким чином за даним договором сторонами було узгоджено нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 3% на місяць, що становить 36 % річних. Проте банк мав право на нарахування процентів за користування кредитом виключно в межах строку дії договору, який був визначений дією кредитної карти, тобто до червня 2013 року. Умови цього договору не містять положень щодо пролонгації договору, зокрема, у разі перевидання карти, що мало місце неодноразово. А тому апеляційний суд приходить до висновку, що дія цього договору була визначена сторонами до червня 2013 року.  
Позивач також вказує на те, що 10 червня 2009 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Разом з тим, умов про строк кредитування, відповідальність, розмір процентної ставки та інших обов`язків анкета-заява не містить. А витяг з визначенням умов кредитування не містить підпису відповідача.
Виходячи з наведених положень чинного законодавства договір про надання споживчого кредиту повинен укладатися у письмовій формі, в ньому мають бути визначені, зокрема, сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, дата видачі кредиту та ін. При цьому, забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту умов кредитування.
Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Відповідно і доведення до споживача всіх обов`язкових умов споживчого кредиту також покладається на кредитодавця.
З наведених обставин справи вбачається, що підписана відповідачем анкета-заява містила умови лише щодо надання кредитного ліміту, умови щодо порядку нарахування процентів були узгоджені сторонами в договорі від  30 червня 2006 року в розмірі 3% щомісяця але ці умови діяли до червня 2013 року. В подальшому між сторонами додаткових чи нових договорів не укладалось, а заява-анкета, що була підписана відповідачем 10 червня 2009 року не містить таких умов лише посилання на Тарифи, умови та правила ПриватБанку.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов та Правил розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент їх підписання взагалі містили умови щодо отримання кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, інших нарахувань, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Натомість матеріали справи містять виписку по рахунку відкритому на ім`я відповідача, яка свідчить про видачу позивачем і використання відповідачем кредитних коштів та погашення кредитної заборгованості в проміжок часу з 2006 до 2020 року. В ході розгляду справи відповідач не заперечувала щодо наявної кредитної заборгованості в розмірі 15769,22 грн, у відзиві на позов нею були висловлені заперечення лише щодо нарахування процентів за користування кредитом в розмірі 43,2%, як такі що не були з нею угоджені.
А отже, враховуючи, що виписка по банківському рахунку вважається первинним банківським документом та відсутність заперечень відповідача щодо розміру отриманих кредитних коштів в розмірі 15769,22 грн та відсутність щодо цього доводів апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача цієї суми не суперечить нормам матеріального і процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для його перегляду в цій частині судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 369 ЦПК України. 
В апеляційній скарзі позивач вказує на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами в розмірі 4624,56 грн. Однак, як вже вказано вище, нарахування процентів були узгоджені сторонами в договорі від  30 червня 2006 року в розмірі 3% щомісяця, але ці умови діяли до червня 2013 року. З виписки по рахунку вбачається, що банком проводилось списання коштів на погашення відсотків за користування кредитом у цей період і після нього. Починаючи з 01 квітня 2015 року позивачем була встановлена відсоткова ставка 3,6 %  щомісяця (43,2% річних), яка не була узгоджена в належній формі з відповідачем. Сума процентів в розмірі 4624,56 грн нарахована позивачем виходячи з процентної ставки 3,6 %  щомісяця (43,2% річних) і за період 2015-2020 роки, що вбачається з виписки по рахунку та розрахунку складеному позивачем, а отже позивачем не доведені правові підстави для її стягнення з відповідача на користь позивача, тому вказані вимоги до задоволення не підлягають.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум, які визначені як проценти за умовами кредитного договору. 
Разом з цим, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами не є достатньо вмотивованим.
Судом першої інстанції не надана оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним неповно з`ясовані обставини справи, ним не наведені мотиви та правова оцінка щодо перевірки доводів і заперечення сторін зібраними у справі доказами. У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. А отже доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи і невмотивованість рішення в оскаржуваній частині знайшли своє підтвердження частково, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.            
 
Враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги по суті спору, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами судові витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» -  задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року в оскаржуваній частині, а саме в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук