Справа № 127/21667/21
Провадження № 22-ц/801/1334/2022
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
13 вересня 2022 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Олійника Андрія Михайловича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Федчишина С.А., повний текст якого складено 22 червня 2022 року
в справі № 127/21667/21
за позовом ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач) 
про поділ майна подружжя, - 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до районного суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого посилалась на те, що під час перебування сторін у шлюбі ними за спільні кошти було придбано майно на загальну суму 2 836 035 грн. Вважаючи майно спільною власністю подружжя, позивач просила визнати за нею право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення - стоматологічний кабінет; 1/2 частину гаража; стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частки вартості автомобіля марки Skoda Oktavia A5 в розмірі 145 213грн; виділити у власність ОСОБА_1 стоматологічне обладнання; стягнути з ОСОБА_1 на її користь 109 500 грн за належну їй 1/2 частку у майні, виділеному ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення - стоматологічний кабінет за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «ОПТІК» по вул. Л. Чайкіної, 2А, площею 17,8 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частки вартості автомобіля марки Skoda Oktavia A5, 2011року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 145 213 гривень.
Виділено у власність ОСОБА_2 стоматологічне обладнання – автоклав Tecno–Gaz вартістю 135 000 грн, у власність ОСОБА_1 стоматологічне обладнання – аквадистилятор Tecno–Gaz вартсітю 6000,00грн., стерилізатор повітряний ГП -40-3 вартістю 8000,00грн. та стоматологічне крісло (установка) вартістю 70 000,00грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 51 000,00 грн у відшкодування різниці між вартістю виділеного стоматологічного обладнання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 804,00 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Відповідач ОСОБА_1 не погоджуючись із цим рішення, через свого представника адвоката Олійника А.М., подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апелянта полягають у тому, що поза увагою суду залишився той факт, що приміщення стоматологічного кабінету № 1 придбане за кошти відповідача, отримані ним від батька в листопаді 2009 року, про що свідчить зміст договору купівлі-продажу; гараж також був збудований батьком ОСОБА_1 у 2007 році на території гаражного кооперативу, членом якого був останній, а в подальшому переданий (подарований) синові із здійсненням реєстрації права власності за ним.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 01 серпня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Олійник А.М., повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Шикунова А.О. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване. Пояснила, що відповідач знаючи про справу і будучи ознайомленим зі змістом позовних вимог впродовж встановленого законом строку доказів на підтвердження своїх заперечень по справі не надав і вимог позивачки не спростував.
Встановлені судом першої інстанції обставини 
Судом встановлено, що з 23.10.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 червня 2021 року. Провадження в справі про розірвання шлюбу було відкрите в квітні 2021 року.
Відповідно до договору купівлі – продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 27.11.2009 ОСОБА_1 придбав нежитлове приміщення № 1, яке знаходиться в АДРЕСА_2 , вартість якого згідно висновку оцінювача про вартість майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності АА «Вінекспертпроект» станом на 14.05.2021 складає 2 246 609,00 грн.
Вказане нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 . Взамін договору купівлі-продажу видано свідоцтво про право власності від 28.04.2011 року на нежитлове приміщення - стоматологічний кабінет, зареєстровано в КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 05.07.2011 року.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_1 21.05.2013 також було зареєстровано автомобіль марки Skoda Oktavia A5, 2011 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_3 , який ОСОБА_1 перереєстрував 25.05.2021 на іншу особу.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення авто-товарознавчого дослідження № 3873/21-21 від 25.06.2021, проведеного ВВ КНДІСЕ, ринкова вартість автомобіль марки Skoda Oktavia A5, 2011 року випуску станом на 27.05.2021 становить 290 426,40 грн.
Крім того, сторонами було придбано стоматологічне обладнання: автоклав Tecno –Gaz, вартістю 135 000 грн, аквадистилятор Tecno –Gaz, вартістю 6000 грн, стерилізатор повітряний ГП- 40-3, вартістю 8000 грн, стоматологічне крісло (установка), вартістю 70 000 грн та побудовано цегляний гараж №  НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «ОПТІК» по АДРЕСА_3 , площею 17,8 кв. м., який зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , про що свідчить свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Вінницької міської ради 27.12.2012. Вартість гаража згідно з оцінкою ТОВ «Експертсервіслоа» № 16 від 09.02.2021р. може складати орієнтовно 80 000,00 грн. 
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції. 
Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно частин першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.
В апеляційній скарзі відповідач стверджує про те, що приміщення стоматологічного кабінету № 1 нібито придбане за кошти, надані йому батьком, а гараж побудований його батьком і в подальшому переданий (подарований) йому із здійсненням реєстрації права власності за ним, а тому є особистою приватною власністю. 
Колегія суддів відхиляє доводи скарги у цій частині з огляду на таке.
Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
а змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).
Нежитлове приміщення, яке знаходиться в АДРЕСА_2 придбане відповідачем по справі – ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі. 28.04.2011 ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право приватної власності на нежитлове приміщення – стоматологічний кабінет за вказаною адресою. 
Так само під час перебування в шлюбі, а саме 27.12.2012 ОСОБА_1 набув право власності на гараж НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Оптік», за адресою: АДРЕСА_3 .
Сама по собі наявність у його батька – ОСОБА_3 доходів, загальна сума яких складає 36 378,59 дол. США не свідчить про те, що відповідні грошові кошти були подаровані особисто ОСОБА_1 і використані останнім для придбання нерухомості, так як підставою набуття майна був саме договір купівлі-продажу, а в матеріалах справи відсутній письмовий договір дарування валютних цінностей, докази їх використання для придбання майна, тощо.
Так само ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не було укладено договору дарування гаража, а натомість останній набув зазначений гараж у власність на підставі свідоцтва, виданого виконкомом Вінницької міської ради, й здійснив первинну реєстрацію зазначеного об`єкта нерухомості за собою. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Отже всупереч вимог вищевказаних норм процесуального закону відповідач не спростував встановленої частиною 2 статті 60 СК України презумпції спільної сумісної власності подружжя на об`єкти, набуті під час шлюбу й не довів встановлених статтею 57 СК України підстав для виникнення особистої приватної власності на спірне майно.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в порушення норм процесуального права судом першої інстанції не зупинено провадження в цій справі до вирішення справи іншої справи, предметом якої є визнання особистої приватної власності на майно, а відповідне клопотання вирішене шляхом постановлення ухвали. 
Отже, вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін.
Враховуючи наведене, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Олійника Андрія Михайловича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 15.09.2022

Головуючий                                                        І.М. Стадник 

Судді                                                                        Ю.Б. Войтко

                                                                       І.В. Міхасішин