ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/630/22 Справа № 932/2745/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куцевол  В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Попенко Ю.К., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , –

                                В С Т А Н О В И Л А:
       У березні 2020 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
       Позов мотивований тим, що 27 вересня 2018 року близько 19 годині 00 хвилин у Шевченківському районі м. Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Хюндай, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок якого було завдано шкоди пасажиру автомобіля MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , та автомобілю MERCEDES - BENZ, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . 
       Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , як власник автомобіля MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , поніс збитки у розмірі 170540,00 грн., які складаються із вартості робіт для відновлення пошкодженого автомобіля у розмірі 162000,00 грн. та вартості зберігання транспортного засобу у розмірі 8540,00 грн. Крім того, ОСОБА_1 просив стягнути завдану йому моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., оскільки він зазнав тривалих моральних страждань внаслідок пошкодження його автомобіля та душевних хвилювань за свою цивільну дружину ОСОБА_2 , яка була пасажиром його автомобіля та отримала травми середньої тяжкості. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що підтверджуються висновком судово-медичного експерта № 3903 від 26.11.2018 року. ОСОБА_2 понесла витрати на лікування у розмірі 11120,08 грн. Крім того, ОСОБА_2 просила стягнути завдану їй моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., оскільки вона значний час вимушена була перебувати у лікарнях, що унеможливлювало її піклуватися про свою сім`ю, пережила нервовий стрес та відчувала душевні страждання.

       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – задоволено частково.
       Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 6291 грн. 41 коп.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 20000 грн. 00 коп.
       В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
       Стягнуто з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_2  судовий збір у сумі 369 грн. 60 коп.
       Стягнуто з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  судовий збір у сумі 20 грн. 00 коп.

       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. та залишення без задоволення позовних вимог про стягнення вартості матеріальних збитків у розмірі 170 540 грн. та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

       Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а також визнається сторонами, що 27 вересня 2018 року близько 19 години 00 хвилин в Шевченківському районі м. Дніпро по пр. Б. Хмельницького з боку п. Мирного в напрямку вул. Проїзд О.Гальченка рухався автомобіль Хюндай, реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керування водія  ОСОБА_3 , який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 .
       Після наїзду на пішохода автомобіль Хюндай, реєстраційний номер НОМЕР_5 , виїхав на зустрічну смугу напрямку руху та скоїв наїзд на автомобіль MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який стояв у зустрічному напрямку. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що підтверджується висновком судово-медичного експерта від 26.11.2018 року № 3903.
       14 жовтня 2018 року водій автомобіля Хюндай ОСОБА_3 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , в рамках досудового розслідування, надав пояснення з яких вбачається, що останній не впорався з керуванням автомобіля та не зміг уникнути наїзду на пішохода внаслідок чого перетнув роздільну смугу, виїхав за зустрічну смугу напрямку руху та скоїв наїзд на автомобіль MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
       Згідно висновку експертного дослідження від 20.10.2018 року № 10.1/062-Д водій автомобіля Хюндай ОСОБА_3 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування максимального ефекту гальмування на займаній смузі із зупинкою керованого ТЗ по лінії руху пішохода. Водій автомобіля Мерседес ОСОБА_1 не мав технічної можливості запобігти зіткненню із автомобілем шляхом своєчасного застосування максимально ефективного гальмування із зупинкою ТЗ до смуги руху автомобіля Хюндай. Дії водія автомобіля Хюндай ОСОБА_3 , в частині застосування маневрування праворуч без вжиття заходів по зниженню швидкості для наїзду на пішохода, не відповідали вимогам п.п 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору не перебувало у причинному зв`язку з настанням події ДТП. Дії водія автомобіля Мерседес ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що, з технічної точки зору не перебувало у причинному зв`язку із настанням події ДТП.
       Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
       Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
       Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
       При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
       Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
       Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
       Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
       Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).
       Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
       Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності (таяння снігу в горах, щорічні сезонні мусонні дощі тощо), а екстраординарна подія, яка не є звичайною.
       Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що у висновку експертизи зазначено, що в момент зміни пішоходом напрямку та темпу руху водій ОСОБА_5 перебував в аварійних умовах і маневрування ліворуч було вимушеним, не підтверджує наявність обставин непереборної сили, оскільки, відповідач, перш за все, повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 11.3, 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху.

       У даному випадку відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що зіткнення з автомобілем, яким керував ОСОБА_1 відбулось внаслідок непереборної сили, хоча саме на нього покладається такий обов`язок відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України.
       Щодо доводів відповідача щодо того, що ОСОБА_1 не має право на відшкодування шкоди, оскільки не є власником автомобіля MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , колегія суддів зазначає наступне.
       Встановлено, що транспортний засіб MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , належав покійній матері ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .
       Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 09 грудня 2015 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.100).
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2019 року , посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., спадкоємцем ОСОБА_6 , 1929 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається у тому числі і з автомашини марки MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 . (а.с.101).
       Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння та роз`яснив, що абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.
       Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.
       При цьому факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.
       Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
       Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі, відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
       Оскільки, у даному випадку ОСОБА_1 на достатній правовій підставі володів та керував автомобілем якому була спричинена шкода внаслідок ДТП, відповідно він має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
       Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що розмір матеріальних збитків які просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 не підтверджені належними та допустимими доказами.
       Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       На підтвердження розміру матеріальної шкоди яку позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача надано рахунок-фактуру № 000000005 від 25.10.2019 року видану ПП ОСОБА_7 та довідку про розмір плати за зберігання видану ПП «Автоклуб». 
       Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 

       Колегія суддів звертає увагу, що сторонам у суді першої інстанції роз`яснювалось право заявити експертизу, проте, сторони не скористувались своїм процесуальним правом.
       У зв`язку з чим ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення автотоварознавчої експертизи, оскільки надавши до апеляційного суду вказане клопотання, позивач жодним чином не обґрунтував та не підтвердив за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ним такого клопотання до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи.

       Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

       З урахуванням презумпції вини завдавача шкоди, саме відповідач визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, однак, відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти розміру матеріальної шкоди, не надав доказів на його спростування, а отже несе ризики настання для нього негативних наслідків нереалізації його процесуальних прав. 

       Однак, апеляційний суд звертає увагу, що така шкода може бути стягнута у разі доведення позивачем її розміру, що є обов`язком позивача, оскільки в справі, що розглядається, в першу чергу обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві, який звернувся з позовом до суду. 

       Вирішуючи розмір матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів виходить з наступного.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року було витребувано у Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії “Альфа-Гарант”: належним чином завірену копію страхової справи за зверненням ОСОБА_1 стосовно дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 27 вересня 2018 року за участі транспортного засобу Хюндай, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок якого було завдано шкоди пасажиру автомобіля MERCEDES – BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_2 та автомобілю MERCEDES - BENZ, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 (з обов”язковим вмістом: висновок/звіт про оцінку матеріальної шкоди, складеного оцінювачем/аварійним комісаром; доказів виплати ОСОБА_1 страхових виплат, отримання, коли та в якому розмірі, а в разі не виплати надати інформацію із зазначенням причин невиплати).

       На виконання ухвали суду апеляційної інстанції Товариством з додатковою відповідальністю Страховою компанією “Альфа-Гарант” було надано страхову справу за зверненням ОСОБА_1 стосовно дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 27 вересня 2018 року.
       Із відповіді Начальника центру врегулювання збитків ТДВ СК “Альфа-Гарант” № 12/2843 від 21 липня 2021 року вбачається, що 02.04.2020 року ТДВ СК “Альфа-Гарант” отримало заяву про страхове відшкодування від ОСОБА_1 , який не є власником пошкодженого автомобіля MERCEDES - BENZ, державний номер НОМЕР_2 . До вказаної заяви не було надано необхідних документів, якіч б надавали право на отримання страхового відшкодування, тому розрахунок матеріального збитку за пошкоджений автомобіль не проводився (а.с.250).

Зібрані в матеріалах справи докази свідчать про те, що  ОСОБА_1 , встановивши, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ТДВ СК “Альфа-Гарант”, у встановленому законом порядку та строки повідомив страхову компанію про настання дорожньо-транспортної пригоди, учасником якої був водій, відповідальність якого застрахована.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
       У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
       Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 

Разом з тим, у здійсненні виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 не було офіційно відмовлено.

Цивільно-правова відповідальність позивача ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в ТДВ СК “Альфа-Гарант” на суму 100 000,00 грн., що підтверджується відповідним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4949535 від 09.082018 року.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким виступає поліс № АМ/4949535 від 09.082018 року, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
При цьому, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”).
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю між сумою завданого матеріального збитку та лімітом страхового відшкодування у розмірі 62 000 грн. 

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача щодо відшкодування матеріального збитку за сплату за зберігання у розмірі 8 540,00 грн., оскільки на сьогоднішній день вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не встановлена. 
       Що стосується доводів апеляційної скарги щодо незгоди із розміром відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

       Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
       1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
       2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
       3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
       4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
       Колегія суддів вважає, що безспірно пошкодження власного майна, зокрема, і автомобіля у ДТП та заподіяння внаслідок такої шкоди майну (транспортному засобу) особи заподіює та у даному випадку заподіяли позивачу і моральну шкоду. 
       Так, факт пошкодження автомобіля внаслідок ДТП однозначно спричиняє по-перше переживання через пошкодження майна (транспортного засобу); дискомфорт, незручності, зміну життєвих планів через неможливість володіння та використання транспортного засобу у власних потребах; необхідності докладати додаткових зусиль для вирішення щоденних проблем без автомобіля; необхідність вживати заходів для його відновлення чи заміни, тощо.
       Враховуючи вказане, тривалість та глибину згаданих душевних страждань позивача ОСОБА_1 , а також засади розумності та справедливості колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що 2000 грн. є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача ОСОБА_1 . 
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 62 000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди – відмовити. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року в іншій оскаржуваній частині – залишити без змін.
       В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди – скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 62 000 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди – відмовити.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року в іншій оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна
               І.А. Єлізаренко