ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12669/21          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

03 жовтня 2022 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В., 
          Коротких А.Ю.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2022 у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Компанія  "Райз" до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Іноземної юридичної особи  "Nibulon S.A." про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Магди С.Г. від 15.04.2021 про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55583162
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2022 позов задоволено.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про поновлення вчинення виконавчих дій є правомірною.
Іноземна юридична особа "Nibulon S.A." подало відзив на апеляційну скаргу, проте заперечень проти її задоволення не висловила.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту з 22.01.2018 перебуває виконавче провадження №55583162, з примусового виконання виконавчого листа, виданого 28.12.2017 Святошинським районним судом міста Києва у справі №759/16206/14-ц на підставі ухвали апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 у справі №759/16206/14-ц про визнання та надання згоди на виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами (GAFTA) від 23.05.2014 №4323А(і) про стягнення з ПАТ «Компанія «Райз» грошових коштів в розмірі, визначеному рішенням апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23.05.2014 №4323А(і), у якому зазначено: «Продавці-Апелянти - Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» повинні сплатити Покупцям-Відповідачам - «Nibulon S.A.» 17 536 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України гривні щодо долара США станом на 06.12.2017 становить 476 354 918,40 грн, в якості відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально, за ставкою 4% з дати невиконання зобов`язань - 11.01.2011, і до дати повної сплати відшкодування збитків».
У матеріалах справи міститься постанова від 22.01.2018 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче, відповідно до якої об`єднано виконавчі провадження №49881496, №55583162 у зведене виконавче провадження №55597446.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 відкрито провадження у справі №910/628/20 про банкрутство ПАТ «Компанія «Райз» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
ПАТ «Компанія «Райз» 12.03.2020 звернулась до відповідача з клопотанням про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55583162. 16.03.2020 з аналогічним клопотанням до Департаменту ДВС звернувся арбітражний керуючий Костін С.О. (вих. №02-25/41).
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Сіренка С.В. від 30.03.2020 зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55583162 на підставі пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».
Представник Іноземної юридичної компанії «Nibulon S.A.» 12.03.2021 звернувся до відповідача із заявою про поновлення вчинення виконавчих дій в частині стягнення складних відсотків за період часу, починаючи з 26.02.2020, на які дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється.
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Магдою С.Г. 15.04.2021 винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55583162 на підставі частини п`ятої статті 35 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що  на вимоги Іноземної юридичної особи «Nibulon S.A.» про стягнення з ПАТ «Компанія «Райз», зокрема, складних відсотків на суму заборгованості, поширюється дія мораторію, а тому старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Магда С.Г. неправомірно виніс постанову від 15.04.2021 про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55583162 на підставі частини п`ятої статті 35 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим остання підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) божника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).
За змістом частини другої згаданої статті виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.
Отже, у разі наявності відкритого виконавчого провадження, виконавець зобов`язаний зупинити вчинення виконавчих дій у разі, якщо господарським судом відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) божника та якщо на відповідну вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 відкрито провадження у справі №910/628/20 про банкрутство ПАТ «Компанія «Райз» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
На підставі викладеного, постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Сіренка С.В. від 30.03.2020 зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55583162 на підставі пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно частини першої статті виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин <...>.
Відтак, згідно згаданої постанови від 30.03.2020, виконавче провадження №55583162, у тому числі і в частині стягнення складних відсотків, було зупинене до завершення процедури банкрутства (неплатоспроможності) та дії відповідного мораторію.
Відомості про скасування вказаної постанови матеріали справи не містять.
Відповідно до частини п`ятої статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.
Отже, обов`язковою умовою для винесення оскаржуваної постанови про продовження (поновлення) вчинення виконавчих дій є усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, у даному випадку - процедура банкрутства та дія мораторію.
Будь-яких доказів того, що господарським судом було завершено процедуру банкрутства та/або припинено дію мораторію матеріали справи не містять.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що підставою для поновлення вчинення виконавчих дій норми чинного законодавства не визначають виявлення виконавцем безпідставності (незаконності) відповідного зупинення або ж повідомлення учасника виконавчого провадження про такі факти.
За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що правові підстави для продовження (поновлення) вчинення виконавчих дій за даних обставин були відсутні.
Надаючи оцінку мотивам суду першої інстанції та доводам учасників справи, що стосуються розповсюдження дії мораторію на складні відсотки, стягнення яких здійснюється у спірному виконавчому провадженні, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури;
Відповідно до частини першої статі 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Згідно із частиною другою статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна.
Відповідно до частини третьої статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій.
Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.
Відповідно до частини шостої статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства під час процедури розпорядження майном боржник має право задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п`ятою цієї статті не поширюється дія мораторію.
На переконання скаржника, дія мораторію не поширюється на вимоги про сплату складних відсотків у спірному виконавчому проваджені.
Так, згідно статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поточними є кредитори з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі.
Як встановлено в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 № 759/16206/14-ц, апеляційна колегія Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA в своєму рішенні № 4323А(і) від 23.05.2014, розглядаючи спір у відповідності до матеріального права Англії (п. 3.3. рішення), визначила порядок і методику обчислення складних відсотків, що підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на користь «Nibulon SA», чітко встановивши дату початку розрахунку, суму, на яку здійснюються нарахування та період проведення таких нарахувань.
За таких обставин, враховуючи, що провадження про банкрутство ПАТ «Компанія «Райз» відкрито 26.02.2020, то вимоги (які визначені в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 № 759/16206/14-ц) апеляційної колегії Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA у рішенні в рішенні № 4323А(і) від 23.05.2014 щодо стягнення складних відсотків, не можуть вважатися такими, що виникли після порушення провадження у справі.
Окрім того, оскільки норми чинного законодавства не визначають поняття «складний відсоток», то суд першої інстанції цілком доречно за аналогією застосував положення статті 625 Цивільного кодексу України та відповідні правові висновки Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постанові від 10.11.2020 у справі №916/4932/15 про те, що нарахування, здійснені відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та заявлені окремо від основного зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання якого не забезпечено заставою майна боржника (вимоги за яким визнані конкурсними), не можуть бути визнані поточними в розумінні приписів статті 1 Закону про банкрутство, і на них поширюється правовий режим мораторію у справі про банкрутство.
Таким чином, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції про те, що складні відсотки, які стягуються у спірному виконавчому провадженні, вважаються частиною грошового зобов`язання боржника, яке виникло у останнього до відкриття провадження у справі про банкрутство, а тому вимоги щодо їх стягнення не можуть вважатись поточними і на них поширюється правовий режим мораторію у справі про банкрутство. Крім того, як зазначалося, стягнення на підставі виконавчих документів, що містять майнові вимоги, за якими стягнення здійснюється в судовому порядку, заборонено Кодексом України з процедур банкрутства.
Щодо інших доводів скаржника, то колегія судді зазначає, що наявність висновку експерта у галузі права не є обов`язковою умовою для вирішення судового спору, а його відсутність жодним чином не впливає на можливість оцінки спірних правовідносин за наявними матеріалами. Надання судом оцінки нормам матеріального права, на які позивач не посилався як на підставу позову, цілком відповідає принципу офіційного з`ясування обставин справи та не може бути розцінене як порушення, що свідчить про неправильне вирішення спору. Те ж саме стосується посилань суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду щодо норм права, які підлягають застосуванню, проте не в ідентичних правовідносинах.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2022 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          А.Ю. Коротких