ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6281/21  Номер провадження 22-ц/814/1683/22	Головуючий у 1-й інстанції Материнко  М.О.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач був представником своєї матері в декількох цивільних справах (справи № 552/3299/17, 545/2308/17, 545/2971/17, 545/2152/17, 552/4150/17, 545/2777/17), пов`язаних із невиплатою їй заробітної плати, незаконним звільненням з товариства з обмеженою відповідальністю «УС-ТРАНС-УНІВЕРСАЛ» (далі – ТОВ «УС-ТРАНС-УНІВЕРСАЛ»), директором якого є ОСОБА_2 . У зв`язку з невиконанням судових рішень у вищезазначених цивільних справах було відкрито кримінальне провадження відносно директора ТОВ «УС-ТРАНС-УНІВЕРСАЛ». 
07 лютого 2018 року ОСОБА_2 в холі ТРЦ «Екватор» висловив в сторону позивача ряд погроз, вимагаючи від ОСОБА_1 натиснути на матір та змусити її відмовитись від всіх претензій.
Наступного дня позивач подав до в ідділення поліції №2 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області заяву про вчинення злочину, в якій вичерпно описав всі події щодо обставин погроз. Дану заяву було перенаправлено до відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області, однак останнім вона була проігнорована.
Через затримки у реєстрації заяви працівниками правоохоронного органу, позивач 12 лютого 2018 року подав повністю аналогічну заяву про вчинення злочину до Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, яку пообіцяли зареєструвати в ЄРДР, однак повідомили усно, що не знають, яке рішення було ухвалено за даною заявою і на якій стадії вона перебуває, а тому порекомендували звернутись пізніше.
За скаргою позивача на бездіяльність щодо невнесення відомостей до ЄРДР слідчий суддя ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 28 лютого 2018 року у справі № 554/1265/18, задовольнивши її, зобов`язав Полтавський відділ поліції ГУНП в Полтавській області внести відомості до ЄРДР, що не було здійснено останніми.
Згодом ОСОБА_1 довідався, що його заяву передано до в ідділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області, а 29 березня 2018 року було зареєстровано кримінальне провадження №12018170020000762 на основі матеріалів переданих із Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області.
02 квітня 2018 року з позивачем зв`язалась слідча ОСОБА_3 , яка повідомила, що розслідує вищевказану справу та запросила позивача на допит.
У серпні 2018 року слідча знову запросила позивача до відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області для отримання додаткових пояснень, при наданні яких останньому стало відомо, що 07 серпня 2018 року працівник правоохоронного органу провела допит ОСОБА_2 
21 грудня 2018 року слідчим відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області винесено постанову про закриття кримінального провадження. Дану постанову позивачем оскаржено і ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 30 січня 2019 року у справі № 552/458/19 її скасовано з підстав неповноти досудового розслідування.
20 березня 2019 року позивач зустрівся із слідчою ОСОБА_4 , яка йому повідомила, що звернулася в ТРЦ «Екватор» для отримання відеозапису самого злочину, а листом від 13 березня 2019 року їй було повідомлено, що запис вже знищено. Слідча пообіцяла, що буде вирішувати питання про оголошення підозри і вона повідомить ОСОБА_1 , коли справа буде передана до суду.
Оскільки, на думку позивача, слідча Паламар Т.М. також проявляла бездіяльність, він почав подавати на неї скарги і з листа ГУ НП у Полтавській області від 22 липня 2020 року йому стало відомо, що 15 березня 2019 року слідча винесла постанову про закриття кримінального провадження, яку ОСОБА_1 не отримував.
Отримавши вищевказану постану у жовтні 2020 року, позивач оскаржив її і ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року у справі №552/458/19 дану постанову скасовано з міркувань неповноти досудового розслідування.
Згодом позивач подав клопотання до прокуратури з метою надання нових вказівок слідчому щодо тих дій, які слід вчинити в провадженні. У відповідь отримав лист від 31 грудня 2020 року, у якому було вказано про повторне закриття кримінального провадження слідчим постановою від 26 грудня 2020 року.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 14 січня 2021 року у справі № 552/458/19 постанову про закриття кримінального провадження від 26 грудня 2020 року скасовано з міркувань неповноти досудового розслідування.
ОСОБА_1 невдовзі отримав постанову слідчого від 26 березня 2021 року про закриття кримінального провадження у зв`язку зі спливом строків досудового розслідування.
Вищевказану постанову він також оскаржив, але ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2021 року у справі № 552/458/19, залишеною без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, в задоволенні скарги було відмовлено у зв`язку зі спливом строків досудового розслідування.
У зв`язку з вищевказаним, позивач прохав суд стягнути на його користь із держави в особі Головного управління Національної поліції у Полтавській області моральну шкоду в розмірі 26400,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000,00 грн моральної шкоди, шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Стягнуто з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області за рахунок коштів державного бюджету України на користь держави 188,06 грн судового збору.
Судовий збір у розмірі 2292,94 грн віднесено за рахунок держави.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
Не погодившись з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 та Головне управління Національної поліції в Полтавській області.
ОСОБА_1 в поданій ним апеляційній скарзі прохав суд скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 24400,00 грн моральної шкоди та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю; в іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Головне управління Національної поліції в Полтавській області прохало суд рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі  ОСОБА_1 .
Позивач, вказуючи на практику Європейського суду з прав людини, висловлює свою незгоду із сумою, яка визначена місцевим судом на відшкодування завданої йому моральної шкоди. 
На думку скаржника, сума моральної шкоди, яка визначена судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні є явно неспівмірною рівню порушення його звичного ритму життя протиправними діями працівників правоохоронного органу.
Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції в Полтавській області
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відшкодування шкоди здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних коштів, а тому зазначення в оскаржуваному судовому рішенні про стягнення з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області є помилковим.
Крім того, особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції не залучив до розгляду справи співвідповідача – Державну казначейську службу України.
Узагальнені доводи  ОСОБА_1 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що твердження відповідача про незалучення як співвідповідача Державної казначейської служби України є хибними, що підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.
Узагальнені доводи Державної казначейської служби України, викладені у відзиві на апеляційну скаргу 
Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.
Крім того, до позовної заяви має бути доданий обґрунтований розрахунок суми, що стягується із відшкодування моральної шкоди, чого ОСОБА_1 зроблено не було.
Державна казначейська служби України прохала суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову становить 26400,00 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції №2 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення (а.с. 21-25).
Листом № 307/115/103/01/04-2018 від 14 лютого 2018 року т.в.о. начальника відділення поліції №2 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області повідомив ОСОБА_1 , що його звернення зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 1225 від 08 лютого 2018 року. За відсутністю в даній події ознак кримінального правопорушення, що унеможливлює внесення даної інформації до ЄРДР, його звернення розглянуто у відповідності до Закону України «Про звернення громадян», прийнято відповідне рішення. Під час проведення перевірки звернення було направлено до відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, для прийняття рішення згідно чинного законодавства України (а.с. 15).
12 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області із заявою про можливе вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення (а.с. 26-30).
Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2018 року у справі № 554/1265/18 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про злочин задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви ОСОБА_1 про злочин та зобов`язано внести відомості за заявою ОСОБА_1 від 21 лютого 2018 року про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за ознаками кримінального правопорушення передбаченого статтею 398 КК України до ЄРДР, та розпочати досудове розслідування (а.с. 31-32).
29 березня 2018 року відділенням поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області внесено до ЄРДР заяву ОСОБА_1 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, відкрито кримінальне провадження № 12018170020000762, що вбачається з витягу з ЄРДР (а.с. 38).
Листом Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області № П-412 від 23 квітня 2018 року, повідомлено ОСОБА_1 про те, що згідно його заяви від 03 квітня 2018 року № П-412, відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави щодо внесення до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, звернення від позивача стосовно погроз ОСОБА_2 поблизу ТРЦ «Екватор», за вих. № 1935/115/101/04-2018 від 21 березня 2018 року матеріали ЄО № 6927 надіслано на виконання до відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП у Полтавській області, оскільки подія, яка вказана в ухвалі, трапилася на території оперативного обслуговування Полтавського ВП №1. Одночасно повідомлено, що слідчим підрозділом ВП № 1 проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12017170020000762 від 29 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 398 КК України (а.с. 34).
02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області з клопотанням про проведення слідчих дій, а саме отримання в ТРЦ «Екватор» копії відеозаписів з камер за 07 лютого 2018 року та дослідити на предмет обставин, вказаних в поданій ним заяві про вчинення злочину (а.с. 36-37).
Листом відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області № 4195115/102/18 від 06 серпня 2018 року повідомлено ОСОБА_1 , що його клопотання про визнання потерпілим у кримінальному провадженні № 12018170020000762 та клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 12018170020000762 розглянуті та задоволені, і йому необхідно з`явитись до відділення для подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або заяви про залучення до провадження як потерпілого, для допиту в якості потерпілого, та отримання пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с. 39).
09 серпня 2018 року позивач звернувся до прокурора Полтавської місцевої прокуратури зі скаргою на бездіяльність слідчого (а.с. 40-41).
15 серпня 2018 року Полтавська місцева прокуратура надала відповідь ОСОБА_1 на його звернення, з якого вбачається, що згідно матеріалів провадження встановлено, що 06 серпня 2018 року слідчим Суржинською К.О. за результатами розгляду клопотань від 02 серпня 2018 року про визнання потерпілим в даному провадженні та проведення ряду слідчих дій спрямовано на адресу заявника письмове повідомлення про задоволення поданих клопотань.
Водночас, 15 серпня 2018 року прокурором в провадженні, з врахуванням змісту звернень, в порядку пункту 4 частини другої статті 36 КПК України визначено та заведено до відома слідчого перелік обов`язкових для виконання процесуальних та слідчих дій. На даний час досудове розслідування триває, вживаються заходи, спрямовані на встановлення обставин можливого кримінального правопорушення та збору доказів вини конкретної особи у його вчиненні. Про результати проведеного розслідування буде додатково повідомлено слідчим (а.с. 42).
21 грудня 2018 року слідчим відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 398 КК України (а.с. 43-44).
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 30 січня 2019 року у справі № 552/458/19 дану постанову слідчого скасовано, оскільки сама постанова не містить в собі відповідей на поставлені заявником в поданій заяві про вчинення кримінального правопорушення питання, не є способом остаточного вирішення поставлених в заяві про вчинення злочину питань.
Окрім того, в даній ухвалі слідчого судді зазначено, що з досліджених матеріалів кримінального провадження № 12018170020000762 вбачається, що в межах даного кримінального провадження прокурором Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області 15 серпня 2018 року надані вказівки в порядку пункту 4 частини другої статті 36 КПК України, результати виконання яких не в повній мірі знайшли відображення в прийнятому слідчим рішенні про закриття кримінального провадження.
Наголошено, що в постанові слідчого не викладена суть заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення та відповіді на всі поставлені ним питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття (а.с. 47-48).
Листом Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області № 124-631-17 від 01 лютого 2019 року повідомлено ОСОБА_1 , що 31 січня 2019 року на виконання ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 30 січня 2019 року в справі №552/458/19, якою задоволено відповідну подану ним скаргу та скасовано зазначену постанову слідчого, до ЄРДР внесено відомості про відновлення досудового розслідування в даному провадженні і вживаються заходи до забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування з метою прийняття законного та обґрунтованого рішення (а.с. 49).
15 березня 2019 року слідчим відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року у справі №552/458/19 дану постанову слідчого скасовано, оскільки сама постанова не містить в собі відповідей на поставлені заявником в поданій заяві про вчинення кримінального правопорушення питання, не є способом остаточного вирішення поставлених в заяві про вчинення злочину питань.
Окрім того, в даній ухвалі слідчого судді зазначено, що з досліджених матеріалів кримінального провадження № 12018170020000762 вбачається, що в межах даного кримінального провадження прокурором Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області неодноразово надані вказівки в порядку пункту 4 частини другої статті 36 КПК України, результати виконання яких не в повній мірі знайшли відображення в прийнятому слідчим рішенні про закриття кримінального провадження.
Наголошено, що в постанові слідчого не викладена суть заяви ОСОБА_1 про чинення кримінального правопорушення та відповіді на всі поставлені ним питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття (а.с. 69-70).
Постановою відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області від 26 грудня 2020 року закрито кримінальне провадження №12018170020000762 від 29 березня 2018 року за відсутності в діях ОСОБА_2 , будь-яких інших осіб складу злочинів, передбачених частиною першою статті 398 КК України (а.с.75-77).
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 14 січня 2021 року у справі № 552/458/19 постанову про закриття кримінального провадження від 26 грудня 2020 року скасовано.
Окрім того, в даній ухвалі слідчого судді зазначено, що з досліджених матеріалів кримінального провадження № 12018170020000762 вбачається, що в межах даного кримінального провадження прокурором Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області неодноразово надані вказівки в порядку пункту 4 частини другої статті 36 КПК України, результати виконання яких не в повній мірі знайшли відображення в прийнятому слідчим рішенні про закриття кримінального провадження.
Наголошено, що в постанові слідчого не викладена суть заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення та відповіді на всі поставлені ним питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття (а.с. 79-80).
Постановою відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області від 26 березня 2021 року закрито кримінальне провадження №12018170020000762 від 29 березня 2018 року, зважаючи на те, що за час досудового розслідування жодній особі не було повідомлено про підозру, а строки досудового розслідування вичерпані, відповідно статті 284 КПК України (а.с. 82-85).
Дану постанову оскаржено ОСОБА_1 , але ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2021 року у справі № 552/458/19, залишеною без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, в задоволенні скарги було відмовлено (а.с.88-95).
Позиція апеляційного суду
Щодо моральної шкоди
Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю органу державної влади, що здійснює досудове розслідування, то, відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.
Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим, орган державної влади або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява №66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Так, за умови встановлення фактів, на які посилається позивач як на підставу позову, а саме на неефективність кримінального провадження, оскільки протягом тривалого часу після початку кримінального провадження досудове розслідування кримінального провадження №12018170020000762 від 29 березня 2018 рокунеодноразово безпідставно закривалось (відповідні постанови в подальшому були скасовані судом), крім того, дане кримінальне провадження було остаточно закрито на підставі спливу строків досудового розслідування у березні 2021 року, то надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду і, як наслідок, неможливість довести законність вимог у зв`язку із закриттям даного розслідування з підстав спливу процесуальних строків. Крім того, невиправдана тривалість безрезультатного кримінального провадження об`єктивно приводить до моральних страждань потерпілої особи.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що тривале досудове розслідування кримінального провадження №12018170020000762 від 29 березня 2018 року, неодноразові необґрунтовані рішення органів досудового розслідування про закриття кримінального провадження, формальність у проведеннях ряду інших слідчих дій для встановлення істини у справі, зокрема, отримання відеозапису із ТРЦ «Екватор», поза розумним сумнівом, негативно впливають на моральний стан позивача, завдаючи йому моральної шкоди.
Протиправність дій органів досудового розслідування встановлена наведеними ухвалами слідчих суддів, та саме факт необхідності неодноразового оскарження таких дій, доказування своєї правоти, і свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 моральних та душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною шкодою.
Відтак, оскільки такі порушення права позивача були неодноразовими, тривали значний проміжок часу, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведення позивачем наявності спричинення йому моральної шкоди.
У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Вищевказане узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 19 жовтня 2022 року по справі № 370/1530/20.
Встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності відповідних посадових осіб щодо надмірної тривалості безрезультатного досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_1 , неодноразове прийняття слідчими поліції рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.
Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, що враховуючи час тривалого порушення прав позивача, важливості для позивача питань з якими він звертався до відповідача для вирішення, виходячи з принципів розумності та справедливості, загальнолюдських принципів та суспільної моралі, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в сумі 2000,00 грн.
Щодо залучення співвідповідачем Державної казначейської служби України
У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Тлумачення вищевказаної правової норми дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Вищевказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 242/4741/16-ц.
Щодо суб`єкта справляння грошового зобов`язання
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення моральної шкоди на користь позивача з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області за рахунок коштів державного бюджету України. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно з пунктом другим частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, колегія суддів вважає за потрібне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року - змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000,00 грн компенсації моральної шкоди».
В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18, дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Верховний Суд виходить з того, що позивачі, які згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору, підлягають такому звільненню також і в разі подання ними апеляційних та касаційних скарг.
Враховуючи, що за подання даної позовної заяви та апеляційної скарги не справляється судовий збір, то судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №204/8037/18.
Враховуючи, що позивачем не справляється судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у даній категорії справ, то колегія суддів вважає, що підстави для розподілу судового збору місцевим судом відсутні, а тому рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року в частині розподілу судового збору слід скасувати.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги Головного управління Національної поліції в Полтавській області по суті спору, а лише змінює судове рішення в частині стягнення моральної шкоди, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Полтавській області – задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року - змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000,00 грн компенсації моральної шкоди».

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року в частині розподілу судового збору – скасувати, судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви віднести за рахунок держави. 

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2022 року.

Головуючий                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                        Т.В. Одринська

                                                                               О.О. Панченко