КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
03 жовтня 2022 року
 
м. Київ
 
справа №362/3539/20
 
провадження № 22-ц/824/8554/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
 
учасники справи:
 
позивач - Комунальне підприємство «Васильківтепломережа»
відповідачі  -   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства «Васильківтепломережа», подану генеральним директором Панаітом А.В.
 
на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області  від 19 травня 2022 року у складі судді  Ковбеля М.М. 
 
у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Васильківтепломережа» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року директор КП «Васильківтепломережа» Брік В.І. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Васильківтепломережа» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування у сумі 5 734,29 грн, інфляційні втрати в розмірі 609,32 грн, три відсотки річних у сумі 516,09 грн, а всього 6 859,70 грн, а також 2 102 грн витрат по сплаті судового збору.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що відповідачі є власниками та проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Будинок, в якому знаходиться квартира відповідачів, обладнаний централізованою системою опалення. Послугу з централізованого теплопостачання даного будинку надає Комунальне підприємство «Васильківтепломережа». 
За адресою відповідачів відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . З 01 жовтня 2012 року було припинено нарахування за послуги з централізованого опалення квартири у зв`язку зі встановленням індивідуального опалення. 
Посилався на те, що боржники оплату за опалення місць загального користування не проводять, внаслідок чого станом на 01 липня 2020 року утворився борг, який становить 5 734,29 грн.
У зв`язку з тим, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, позивач навів розрахунок 3% річних та інфляційних втрат у порядку статті 625 ЦК України.
На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 червня 2022 року позивач Комунальне підприємства «Васильківтепломережа» в особі генерального директора Панаіта А.В.звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Посилаючись висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, зазначає, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Вказує, що оскільки житло відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку, що обладнаний централізованою системою опалення, вони зобов`язані нести всі витрати по утриманню та обслуговуванню будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, а отже, оплачувати послуги з опалення місць загального користування. 
Зауважує, що позивач надав детальне обґрунтування проведених розрахунків, копії актів з розрахунками, що містять дані про щомісячні показники приладу обліку за період з  01 січня 2016 року по 01 липня 2020 року та детальний розрахунок нарахування на прикладі січня 2020 року відповідно до площі квартири споживача та затвердженого тарифу, а також надав пояснення щодо відображення нарахування за опалення місць загального користування в колонці «Інше». 
Вказує, що у під`їзді будинку, в якому знаходиться квартира відповідачів, був встановлений прилад опалення на сходових клітинах, при цьому відповідач даний факт не заперечував. 
Уважає, що враховуючи вимоги законодавства, обов`язок щодо утеплення місць загального користування та підготовки будинків до опалювального періоду, покладено на співвласників житлового будинку.
15 вересня 2022 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника відповідачів, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Зазначає, що позивачем не доведено наявність укладеного між сторонами договору і, відповідно, не підтверджено наявність у позивача права вимоги до відповідачів щодо стягнення плати за послугу з постачання теплової енергії.
Вказує, що Методика 359, за якою проведено позивачем нарахування за опалення місць загального користування, втратила чинність, а тому її застосування є очевидно незаконним і не може застосовуватись ні позивачем, ні судом.
Посилається на те, що оскільки рішення органу місцевого самоврядування, на які посилається позивач, не визначають тарифів для опалення місць загального користування, то посилання на них позивачем для розрахунку вартості оплати за послугу з опалення місць загального користування також є незаконним.
Зауважує, що в наведений позивачем таблиці заборгованості вказано, що борг за опалення становить «-224,64 грн», а отже борг, як такий, відсутній.
Також, посилаючись на п. 12 Правил 630, вважає, що у разі нездійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку відповідачі не повинні сплачувати за опалення місць загального користування будинку. 
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в розпорядженні суду відсутні докази того, що місця загального користування будинку опалюються та здійснювалися заходи з їх утеплення. 
Суду не представлено доказів, що з між сторонами укладався договір про надання послуг з центрального опалення, як і доказів, що договір приєднання, який долучений до позовної заяви, надсилався позивачем на адресу відповідачів.
Більш того, заборгованість відповідачів розрахована по колонці «Інше» в наведеній позивачем таблиці, разом з тим, жодних роз`яснень та доказів виникнення у відповідачів обов`язку сплачувати позивачу за «Інше» та яким доказами підтверджується надання відповідачам «Інших» послуг, позовна заява не містить.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що згідно положень Статуту КП «Васильківтепломережа» останнє здійснює послуги по постачанню теплової енергії, централізованого опалення, постачання гарячої води (підігрів води) та інших послуг споживачам.
Відповідно до п.3.1, 3.2 Статуту КП «Васильківтепломережа», основною метою діяльності підприємства, як виробника комунальної послуги, є забезпечення якісного та безперебійного постачання теплової енергії, централізованого опалення і гарячого водопостачання споживачам міста: підприємствам, організаціям, установам, відомчого і комунального житла та іншим. Підприємство створено з метою організації ринку житлово-комунальних послуг міста Василькова.
З інформаційної довідки №214005412 вбачається, що відповідачі є власниками трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
З 01 жовтня 2012 року припинено нарахування за послуги з централізованого опалення квартири у зв`язку зі встановленням індивідуального опалення.
Згідно наданого позивачем на підтвердження своїх вимог переліку сум по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відповідачі за вказаною адресою обслуговування за період з січня 2016 року по травень 2020 року мають заборгованість за надані послуги з централізованого опалення загальних місць користування у розмірі 5 734,29 гривень.
Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною четвертою статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на викладене, власник майна повинен нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.
Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку - комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
За змістом статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини сьомої статті 26 вищевказаного Закону договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
Статтею 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачу згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Згідно частини другої статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями частини другої статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
КП «Васильківтепломережа» було визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01 липня 2014 року.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від             30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Матеріалами справи встановлено та про це зазначав позивач, що договору між сторонами укладено не було.
Проте, зважаючи на те, що КП «Васильківтепломережа» надавалися послуги з опалення місць загального користування, а відповідачі такими послугами користувалися, між сторонами виникли фактичні правовідносини з приводу постачання теплової енергії.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
Місця загального користування - це місця, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, крім допоміжних приміщень.
Опалювані місця загального користування та допоміжні приміщення - це місця загального користування та допоміжні приміщення у будівлі, що приєднана до зовнішніх інженерних мереж або обладнана системою автономного теплопостачання, для яких нормується температура внутрішнього повітря.
Опалюване приміщення - це приміщення у будівлі, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та у якому забезпечується нормативна температура повітря.
Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 № 359 затверджено Методику розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування (далі - МЗК) у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2 Методики).
Відповідно до пункту 12 вказаних Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.
Підпунктом 2.1.1. пункту 2.1. Методики встановлено можливість визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування за показами приладу обліку, лише у разі якщо системою будинкового обліку передбачено окремий прилад обліку теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування; у інших випадках - визначення кількості теплової енергії проводиться розрахунковим способом, за формулами, зазначеними у пунктах 2.1.-2.2. Методики.
З наведеного вбачається, що для споживачів послуг з централізованого опалення квартири кількість спожитої теплової енергії для її оплати, визначається згідно з пунктом 12 Правил; а для споживачів, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, кількість теплової енергії спожитої на опалення місць загального користування для її оплати, визначається згідно з пунктами 2.1.-2.2. Методики.
У справі, яка переглядається, судом установлено, що квартира відповідачів АДРЕСА_1 , в якому встановлено загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії. При цьому, квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відключено від системи центрального опалення будинку та переведено на індивідуальне опалення.
З набранням чинності 02 серпня 2017 року Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» в Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення внесені зміни, які діють з 30 серпня 2017 року та за своїм змістом деталізують положення зокрема статті 10 вказаного Закону.
Так, згідно з пунктом 2 частини другої, частини шостої статті 10 Закону обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Відповідно, попередню редакцію пункту 12 Правил доповнено частиною третьою, в якій зазначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку.
Водночас відповідно до пункту 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, застосування якої можливе лише після укладення відповідних догорів, передбачених статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Указаною Методикою скасовано дію наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року №359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення».
Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Згідно роз`яснень Міністерства розвитку громад та територій України від 08 лютого 2019 року наразі підприємства тепло-, водопостачання та водовідведення не можуть застосовувати нову Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджену наказом  та здійснювати будь-які додаткові нарахування, посилаючись на нову Методику.
Ця Методика була розроблена Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства на виконання закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та нового закону №2189 «Про Житлово-комунальні послуги», який вступає в дію з 01 травня 2019 року.
Методика встановлює порядок розподілу у будинку обсягів спожитих комунальних послуг - послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання.
В той же час сьогодні споживачі отримують послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, визначенні чинними нормативно-правовими актами та договорами.
Методика може застосовуватись лише після укладення споживачами нових договорів з виконавцями комунальних послуг (за вимогами нового закону №2189). До того часу нарахування населенню за комунальні послуги має здійснюватися за чинними договорами та правилами. Тобто, тепло- та водопостачальні підприємства не можуть розподіляти воду і тепло відповідно до нової Методики. Це є прямим порушенням умов чинних договорів зі споживачами.
Відповідно до роз`яснень Міністерства розвитку громад та територій України від             11 лютого 2019 року до 01 травня 2019 року та після 01 травня 2019 року (за виключенням випадку коли співвласники багатоквартирного будинку приймуть рішення про модель договірних відносин у своєму багатоквартирному будинку та укладуть відповідний договір із виконавцем за вимогами нового Закону №2189, а також коли виконавці комунальних послуг після 01 травня 2020 року укладуть індивідуальні договори згідно із частиною сьомою ст. 14 Закону № 2189) залишаються чинними та продовжують діяти «старі» договори про надання комунальних послуг.
Такі договори враховують положення Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Звертаємо увагу, що порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги є істотною умовою договору про надання комунальних послуг (ст. 26 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги»).
Чинні договори зі споживачами, вищезгадані Правила та Типовий договір, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, не передбачають можливості застосування виконавцями послуг Методики.
Таким чином, зважаючи на викладене, а також беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів укладення між сторонами договору після 01 травня 2019 року,             КП «Васильківтепломережа» правомірно проведено нарахування за послуги з надання опалення місць загального користування, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги, що Методика 359, за якою проведено позивачем нарахування, втратила чинність, а тому її застосування є очевидно незаконним і не може застосовуватись ні позивачем, ні судом, є неспроможними.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З матеріалів справи вбачається, що будучи власниками квартири АДРЕСА_1 , відповідачі належним чином не виконували свої обов`язки по оплаті послуг з централізованого опалення місць загального користування, у зв`язку з чим виникла заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з січня 2016 року по травень 2020 року у сумі 5 734,29 грн.
Отже, встановивши, що відповідачі, як власники житлового приміщення, є споживачами послуг з центрального опалення місць загального користування, які надає               КП «Васильківтепломережа», а також те, що відповідачами не проводилась оплата спожитих послуг, суд апеляційної інстанції вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог та необхідність солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за вказані послуги.
Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
У зв`язку з простроченням відповідачами оплати спожитих послуг, позивач просить стягнути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь 3% річних у розмірі 516,09 грн та інфляційні втрати у розмірі 609,32 грн.
Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що представником відповідачів у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку позовної давності.
Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд.
За приписами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).
Як установлено судом, позивач КП «Васильківтепломережа» надавало послуги з постачання теплової енергії місця загального коритування у будинку, де знаходиться квартири  АДРЕСА_1 , проте відповідачі не сплачували позивачу кошти за надані послуги з січня 2016 року по травень 2020 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги позивач звернувся до суду 08 липня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності за період, що перевищує останніх три роки перед зверненням до суду.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з переліком сум по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , за період з січня 2016 року по травень 2020 року у відповідачів виникла заборгованість за надані послуги з опалення місць загального користування у розмірі 5 734,29 грн.
Враховуючи, що позивач звернувся до суду 08 липня 2020 року, а також наявність заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до положень ст. 256, 267 ЦК України задовольнити позовні вимоги в межах трирічного строку позовної давності, а саме за останні три роки перед зверненням до суду - з липня 2017 року по липень 2020 року.
Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню солідарно заборгованість за період з 01 липня 2017 року по 01 травня 2020 року на загальну суму 4 629,82 грн (5 734,29 грн - 1 104,47 грн).
З урахуванням застосування строку позовної давності за період 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року з відповідачів також підлягає стягненню солідарно з 3% річних у розмірі 516,09 грн та інфляційні втрати у сумі 591,65 грн.
У задоволенні решти вимог суд відмовляє з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зокрема, послався на те, що заборгованість відповідачів розрахована по колонці «Інше» в наведеній позивачем таблиці, разом з тим, жодних роз`яснень та доказів виникнення у відповідачів обов`язку сплачувати позивачу за «Інше» та яким доказами підтверджується надання відповідачам «Інших» послуг, позовна заява не містить.
Проте, місцевий суд залишив поза увагою надані стороною позивача пояснення у відповіді на відзив на позовну заяву, згідно яких особливості форми розрахунку пов`язані з необхідністю подання звітів до контролюючих органів по видах діяльності підприємства, перелік сум формується автоматично з програми «Абонент» та містить колонки борг на початок, нарахування (всього), оплата, субсидія та борг на кінець.
Матеріали справи містять також копії рішень виконавчого комітету Васильківської міської ради, якими встановлені тарифи, відповідно до яких проводилось нарахування за надані послуги.
З грудня 2015 року в будинку  АДРЕСА_1 прийнято комерційний вузол обліку теплової енергії та обєму теплоносія в постійну експлуатацію. До матеріалів справи додано копії Актів, відповідно до яких здійснювався розрахунок тарифу на 1 кв.м. відповідно до показів лічильника. Дані Акти містять повне обґрунтування розрахунку тарифу на 1 кв.м. (розподіл спожитих будинком Гкал між споживачами), згідно якого проводилось нарахування споживачам будинку.
Для прикладу, відповідно до Акту за січень 2020 року в будинку спожито 56,325 Гкал. Відповідно до проведених розрахунків використання теплової енергії на опалення МЗК Qмзк для квартир з 1-45 дорівнює 0,00237 Гкал/м.кв. Площа квартири відповідачів - 71,2 кв.м. Таким чином сума до сплати за січень становила 357,85 грн (71,2 кв.м * 0,00237 Гкал/кВ.м = 0,1687 * 2 120,70 грн/Гкал (тариф)), що і відображено у переліку сум по особовому рахунку.
Кожен Акт містить поточні (на розрахункову дату) та попередні показники приладу обліку, які використовуються при розрахунку. Узгодження із споживачем Акту розрахунку не передбачено жодним нормативним документом, а тому його невизнання споживачем не може бути підставою для необґрунтованості нарахування. 
Натомість відповідачі не надали жодного доказу, який би спростував їх правильність, та не навів свого контр розрахунку.
Відповідачі, заперечуючи нарахування, жодного разу не звернулась до позивача з відповідною заявою чи претензією щодо роз`яснення порядку нарахування та не довели, що здійснений позивачем розрахунок не відповідає діючим тарифам та зроблений без врахування опалювальної площі квартири та місць загального користування.
Доводи апелянта, що в наведений позивачем таблиці заборгованості вказано, що борг за опалення становить «-224,64 грн», а отже борг, як такий, відсутній, є необґрунтованими, оскільки сума «-224,64 грн» містить в колонці «Опалення» та не свідчить про відсутність заборгованості за надання опалення місць загального користування, яка міститься в колонці «Інше».
Посилання апеляційної скарги на те, що власником або балансоутримувачем будинку не вживалося заходів з утеплення місць загального користування у будинку, тому відповідачі в силу пункту 12 Правил звільняється від оплати наданих послуг постачання, безпідставні, оскільки обов`язки по утепленню місць загального користування законодавством покладено на житлово-будівельний кооператив. Крім того, обставина щодо непроведення утеплення місць загального користування не є безумовною підставою для звільнення позивача, квартиру якої у багатоквартирному будинку переведено на індивідуальне опалення, від плати за надані та спожиті послуги опалення місць загального користування відповідно до пункту 12 Правил, з урахуванням відсутності підстав вважати здійснення таких робіт у відповідних приміщеннях обов`язковими і необхідними. Відповідачі не зверталися до обслуговуючого підприємства з відповідними зверненнями щодо неналежної якості наданих послуг теплопостачання місць загального користування в будинку та від центрального опалення їх квартиру відключено.
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та  ухвалення  нового рішення про задоволення позову частково.
Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, місцевий суд не встановив належним чином правовідносини, що виникли між сторонами, не дослідив надані позивачем докази на підтвердження наявності права на стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з опалення місць загального користування, не перевірив наявний у справі розрахунок, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову загалом.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Васильківтепломережа» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 872,33 грн, за подання апеляційної скарги - 1 544,43 грн, а всього по 2 416,76 грн з кожного.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства «Васильківтепломережа», подану генеральним директором Панаітом А.В., - задовольнити частково.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2022 року - скасувати.
Позов Комунального підприємства «Васильківтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Васильківтепломережа» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування у розмірі 4 629,82 грн, 3% річних у сумі 516,09 грн та 591,65 грн інфляційних втрат.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Васильківтепломережа»  судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 416,76 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Васильківтепломережа»  судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 416,76 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                  В.А. Кравець

Судді                                                                                               О.В. Желепа 

                                                                                                                                            О.Ф. Мазурик