Справа № 359/421/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9942/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
01 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В.,
суддів                                                Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Шпирук Ю.С.,                      
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Сільченка Сергія Олександровича, поданої в інтересах Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Борця Є.О., у цивільній справі № 359/421/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,- 
 
 ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Зал офіційних делегацій» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Зазначала, що вона працювала в ДП «Зал офіційних делегацій» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи. Наказом ДП «Зал офіційних делегацій» №04/к від 13 січня 2022 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Під час вивільнення з роботи їй були запропоновані вакантні посади директора з господарських питань, провідного інженера з охорони праці, системного програміста, юрисконсульта, прийомоздавальника вантажу та багажу. Зазначала, що вона не заперечувала проти переведення її на посаду заступника директора з господарських питань. Однак їй було безпідставно відмовлено у переведенні на вказану посаду. Крім того, вона подала відповідачу заяву про переведення її на будь-яку з інших запропонованих посад. Однак вказана заява взагалі залишилась не розглянутою. Вказані обставини свідчать про порушення порядку її звільнення з роботи, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України. У зв`язку з черговим незаконним звільненням з роботи вона відчувала переживання та зазнала душевні страждання, а відтак, їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10 000,00 грн. Таким чином, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати незаконним її звільнення з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи ДП «Зал офіційних делегацій» з 13 січня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України; визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Зал офіційних делегацій» №04/к від 13 січня 2022 року; поновити її на роботі в ДП «Зал офіційних делегацій» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 13 січня 2022 року; стягнути з ДП «Зал офіційних делегацій» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 січня 2022 року до 09 червня 2022 року в розмірі 73 918,83 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи ДП «Зал офіційних делегацій» з 13 січня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Зал офіційних делегацій» №04/к від 13 січня 2022 року про припинення трудового договору.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ДП «Зал офіційних делегацій» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 13 січня 2022 року.
Стягнуто з ДП «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 січня 2022 року до 09 червня 2022 року в розмірі 70 675,28 грн.
У задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в більшому розмірі та моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Сільченко С.О., який діє в інтересах ДП «Зал офіційних делегацій», подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було здійснено без дотримання передбаченого законом порядку. Звертає увагу на те, що заява позивачки від 14 грудня 2021 року була розглянута належним чином, про що свідчить повідомлення від 06 січня 2022 року, в якому, їй було надано інформацію щодо освітньо-кваліфікаційних вимог до вакантних посад провідного інженера з охорони праці, юрисконсульта, водія транспортних засобів, програміста та прийомоздавальника вантажу та багажу. Зазначає, що позивачці було відмовлено у переведенні на посаду заступника директора з господарських питань, та запропоновано переведення на інші вакантні посади, перелічені в інформації про наявність вакантних посад ДП «Зал офіційних делегацій» станом на 10 грудня 2021 року, а саме на посади провідного інженера з охорони праці, системного програміста, юрисконсульта та прийомоздавальника вантажу та багажу. ОСОБА_1 14 грудня 2021 року подала заяву про переведення її на будь-які із запропонованих посад.  Разом з тим, як зазначив Верховний Суд в постанові від 18 березня 2020 року по справі №461/3024/18, бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює обов`язок щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. Оскільки, вибір позивачки стосувався фактично всіх вакантних посад, повідомленням від 06 січня 2022 року її було проінформовано про кваліфікаційні вимоги до відповідних посад. Проте, до моменту звільнення позивачка не виявила бажання бути переведеною на конкретну посаду із відповідними кваліфікаційними характеристиками. Сам відповідач не мав законних підстав виключно за власною ініціативою самостійно визначати трудову функцію позивачки. Звертає увагу на те, що згідно наказу ДП «Зал офіційних делегацій» №163/к відбулося саме скорочення чисельності працівників ДП «Зал офіційних делегацій», а не скорочення конкретного працівника.
21 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. 
В судовому засіданні адвокат Сільченко С.О., який діє в інтересах ДП «Зал офіційних делегацій», апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з наведених у ній підстав.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала в ДП «Зал офіційних делегацій» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи (а.с.14).
Наказом ДП «Зал офіційних делегацій» № 163/к від 11 листопада 2021 року було скорочено позаштатного працівника ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 13 січня 2022 року (а.с.10-11).
Того ж дня ОСОБА_1 було вручено повідомлення № 596 від 11 листопада 2021 року, в якому ОСОБА_1 було попереджено про скорочення та запропоновано перевести її на одну із вакантних посад (а.с.8). 
Зі змісту інформації про наявність вакантних посад ДП «Зал офіційних делегацій» станом на 11 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 були запропоновані чотири посади: заступника директора з господарських питань, провідного інженера з охорони праці, юрисконсульта, прийомоздавальника вантажу та багажу (а.с.9).
В той же день ОСОБА_1 погодилася щодо переведення її на одну із вакантних посад, передбачених діючим штатним розписом ДП «Зал офіційних делегацій», а саме, на посаду заступника директора з господарських питань.
10 грудня 2021 року листом № 672 за підписом директора ДП «Зал офіційних делегацій» В. Гріздака надано відповідь ОСОБА_1 , в якій останню повідомлено про відмову у переведенні на обрану нею посаду заступника директора з господарських питань у зв`язку з тим, що вона не відповідала кваліфікаційним вимогам для зайняття цієї посади та запропоновано їй переведення на інші посади, перелічені в інформації про наявність вакантних посад ДП «Зал офіційних делегацій» станом на 10 грудня 2021 року (а.с. 32-33).
Відповідно до інформації про наявність вакантних посад ДП «Зал офіційних делегацій» станом на 10 грудня 2021 року, окрім посади заступника директора з господарських питань на підприємстві були вакантними такі посади: провідного інженера з охорони праці, програміста системного, юрисконсульта та прийомоздавальника вантажу та багажу (а.с.45).
14 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала ДП «Зал офіційних делегацій» заяву, в якій вона просила перевести на будь-яку із запропонованих їй вакантних посад (а.с.7).
Наказом ДП «Зал офіційних делегацій» №04/к від 13 січня 2022 року ОСОБА_1 була звільнена з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи ДП «Зал офіційних делегацій» з 13 січня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України (а.с.6).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Визнав незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи ДП «Зал офіційних делегацій» з 13 січня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Визнав незаконним та скасував наказ ДП «Зал офіційних делегацій» №04/к від 13 січня 2022 року про припинення трудового договору. Поновив ОСОБА_1 на роботі в ДП «Зал офіційних делегацій» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 13 січня 2022 року, та стягнув з ДП «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 січня 2022 року до 09 червня 2022 року в розмірі 70 675,28 грн.
При цьому, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки із займаної посади було проведено з порушенням порядку, передбаченого положеннями КЗпП України. Зокрема, наказом ДП «Зал офіційних делегацій» № 163/к від 11 листопада 2021 року була скорочена не позаштатна посада, яку займала позивачка, а сама ОСОБА_1 як працівник. Вжиття такого заходу трудовим законодавством не передбачено. Звільнення позивачки з роботи без дотримання передбаченого законом порядку вивільнення є порушенням її права на працю. 
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України). 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Разом з тим,  власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2020 року у справі №161/7196/19.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, зі штампу на заяві ОСОБА_1 про переведення на інші посади вбачається, що ДП «Зал офіційних делегацій» отримало цю заяву ще 15 грудня 2021 року (а.с.60). 
В матеріалах цивільної справи на момент розгляду справи в суді першої інстанції були відсутні докази на підтвердження того, що відповідач розглянув заяву ОСОБА_1 в період часу з 15 грудня 2021 року до 13 січня 2022 року. 
Очевидно, що позивачка не відповідала кваліфікаційним вимогам для зайняття певних посад. Однак, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України представник відповідача не надав жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 не відповідала кваліфікаційним вимогам для зайняття посад провідного інженера з охорони праці та прийомоздавальника вантажу та багажу, а також не могла бути переведеною на вказані посади. 
Відтак, ДП «Зал офіційних делегацій» було зобов`язане запропонувати ОСОБА_1 переведення на вакантні в ДП «Зал офіційних делегацій» посади, які позивачка могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, зокрема, на посади провідного інженера з охорони праці та прийомоздавальника вантажу та багажу.
Разом з тим, ДП «Зал офіційних делегацій» не надало до суду першої інстанції належних та допустимих доказів того, що з 15 грудня 2021 року до 13 січня 2022 року відповідач пропонував ОСОБА_1 переведення на вказані вакантні посади. 
Вказані обставини свідчать про те, що звільнення позивачки з роботи було проведено з порушенням порядку, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, що є порушенням права ОСОБА_1 на працю, гарантованого не лише національним законодавством, а також Європейською соціальною хартією.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі в ДП «Зал офіційних делегацій» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 13 січня 2022 року, та стягнення з ДП «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 січня 2022 року до 09 червня 2022 року в розмірі 70 675,28 грн.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що повідомленням від 06 січня 2022 року ОСОБА_1 було проінформовано про кваліфікаційні вимоги до вакантних посад в ДП «Зал офіційних делегацій», проте позивачка до моменту звільнення не виявила бажання бути переведеною на конкретну посаду із відповідними кваліфікаційними характеристиками. 
Вказане повідомлення від 06 січня 2022 року разом із документами про його відправлення поштовим зв`язком ОСОБА_1 представником ДП «Зал офіційних делегацій» було додано до апеляційної скарги, проте, колегія суддів не приймає зазначені документ, оскільки, особою, що подала апеляційну скаргу, в порушення вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не було доведено неможливості подання цих документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї. Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Зал офіційних делегацій» було обізнане про розгляд справи, його представник приймав участь у судовому розгляді, тому, з урахуванням доводів позивачки про порушення її права на працевлаштування, ДП «Зал офіційних делегацій» було зобов`язане надати всі докази разом із відзивом на позовну заяву. Відповідно, ДП «Зал офіційних делегацій» має нести всі процесуальні наслідки неподання відповідних доказів у встановлені ЦПК України строки.  
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги представника ДП «Зал офіційних делегацій» не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
            
Апеляційну скаргу адвоката Сільченка Сергія Олександровича, поданої в інтересах Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 03 листопада 2022 року.
 
Суддя-доповідач:                             
 
Судді: